Рішення адміністративного суду від 2023-04-13 00:00:00+03

І. Суть спору 1. Позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просив: 1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці №83-кт від 08 вересня 2020 року «Про звільнення [PERSON] »; 1.2. визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к від 08 вересня 2020 року «Про звільнення [PERSON] »; 1.3. зобов`язати Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити [PERSON] на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 08 вересня 2020 року, та допустити, рішення суду, до негайного виконання в даній частині. 1.4. Позовні вимоги мотивовано тим, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачами не було дотримано принципів державної служби, визначених ст. 4 Закону України «Про державну службу». При цьому, позивача було звільнено із займаної посади без попередньої згоди виборного органу, членом якого є позивач. Також, позивач зазначає, що його було звільнено в період перебування на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності серії АДШ №249158, а тому відповідач грубо порушив норми трудового законодавства. ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення 2.1. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року, задоволено позовні вимоги повністю. 2.2. Визнано протиправним та скасовано наказ Держаної служби України з питань праці №83-кт від 08 вересня 2020 року «Про звільнення [PERSON] ». 2.3. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к від 08 вересня 2020 року «Про звільнення [PERSON] ». 2.4. Зобов`язано Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити [PERSON] на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 08 вересня 2020 року та допустити рішення суду до негайного виконання в даній частині. 2.5. Встановлено Державній службі України з питань праці та Головному управлінню Держпраці у Донецькій області 15-денний строк для подання звіту про виконання судового рішення по справі в частині поновлення [PERSON] на посаді Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області. 2.6. Задовольняючи позов повністю суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірні накази прийняті із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, а тому вони є протиправними та підлягають скасуванню. ІІІ. Касаційне оскарження 3. Не погоджуючись з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Державна служба України з питань праці звернулася із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю. 4. Підставою звернення з касаційною скаргою відповідач зазначив пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 5. Позивач подав відзив на касаційну скаргу, за змістом якого висловив свої доводи, якими заперечив проти висловлених у скарзі обґрунтувань щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору, та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а скаргу - без задоволення. 6. Головне управління Держпраці у Донецькій області подало пояснення на касаційну скаргу, у якому підтримав доводи касаційної скарги та просив її задовольнити. 7. Автор касаційної скарги подав відповідь на відзив позивача, у якому заперечив проти доводів позивача та підтримав вимоги касаційної скарги. IV. Установлені судами фактичні обставини справи 8. Позивач з 03 червня 2019 року обіймав посаду інспектора Головного управління Держпраці у Донецькій області. 9. Наказом Державної служби України з питань праці від 14.02.2020 №18-кт позивача призначено на посаду заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 17.02.2020, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, як переможця конкурсу, за переведенням з посади заступника начальника управління - начальника відділу нагляду у хімічній промисловості та газовому комплексі управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Донецькій області. 10. Наказом Держпраці Держаної служби України з питань праці від 28.02.2020 №22-кт, з урахуванням змін, внесених наказом Держаної служби України з питань праці №43-кг від 04.07.2020 року, позивача переведено з посади заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 09.06.2020, відповідно до п. 1.ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу». 11. Також, питання щодо переведення позивача з 09.06.2020 на посаду першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області було вирішено Наказом Головного управління Держпраці у Донецькій області від 04.06.2020. 12. 08 вересня 2020 року Держпраці видано наказ №83-кт про звільнення позивача з посади Першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області 08 вересня 2020 року, відповідно до пункту 1 частини першої статті 88 Закону України «Про державну службу». 13. 08 вересня 2020 року з посиланням на наказ №83-кт та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року у справі № 200/5429/20-а Головне управління Держпраці у Донецькій області видало наказ №328-к про звільнення позивача. 14. Позивач, вважаючи накази № 83-кт та № 328-к і звільнення такими, що порушують його права незаконними, позивач звернувся до суду з цим позовом. V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування 15. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 16. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 17. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 18. Спірні правовідносини регулюються як загальними нормами трудового законодавства - КЗпП України, так і спеціальним законодавством, яким, у даному випадку, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року №889-VIII, оскільки позивач проходить державну службу. 19. Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу", державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, визначних частиною першою цієї статті. 20. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. 21. Згідно з п.7 ч.1 ст.4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження. 22. За змістом ч.ч. 7-8 ст. 11 Закону України "Про державну службу" захист права на державну службу, порушені права державного службовця підлягають безумовному поновленню, а перешкоди в реалізації цих прав - усуненню. Заявник має право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність державних органів та їх посадових осіб, що перешкоджають реалізації прав, наданих йому цим Законом, до суду. 23. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. 24. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 25. Частиною 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" визначено перелік підстав припинення державної служби: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади". 26. Відповідності до статті 1 КЗпП України Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. 27. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. 28. Частиною 6 статті 43 КЗпП України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 29. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. 30. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. 31. Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є: 1) поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала; 2) неможливість виконання державним службовцем службових обов`язків за станом здоров`я за наявності медичного висновку, порядок надання якого визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання особи недієздатною або про обмеження дієздатності особи; 4) визнання державного службовця безвісно відсутнім чи оголошення його померлим; 5) обрання на виборну посаду до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з дня набуття повноважень; 6) смерть державного службовця. VI. Позиція Верховного Суду 32. Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 33. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 34. Підставою звернення з касаційною скаргою зазначено пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 35. Предметом оскарження у цій справі є накази про звільнення позивача з державної служби. 36. Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання щодо правильності застосування цими судами норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого. 37. Суди попередніх інстанцій встановили, що наказами від 08.09.2020 №328-к та №83-кт позивача звільнено з займаної посади 08.09.2020 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу». 38. Підставою для прийняття вказаних наказів стало рішення Донецького окружного адміністративного суду м. Києва від 21.08.2020 по справі №200/5429/20-а, яким, зокрема, зобов`язано Державну службу України з питань праці та Головне управління Держпраці у Донецькій області поновити [PERSON] на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області з 03 червня 2020 року. 39. [PERSON] було поновлено на підставі вказаного судового рішення на посаді першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, яку на той час займав позивач [PERSON] . 40. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що при звільненні [PERSON] відповідачем не було дотримано гарантії, передбачені ст. 43 Конституції України та не враховано наступні положення законодавства про працю. 41. Верховний Суд вважає правильним означений висновок судів з огляду на таке. 42. Роботодавець дійсно може розірвати трудовий договір з працівником за п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП у разі поновлення на роботі попереднього працівника, який раніше виконував цю роботу. 43. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення за підставами, передбаченими пунктами 1, 2 та 6 статті 40 КЗпП, застосовується лише у випадках, коли неможливо працівника з його згоди перевести на іншу роботу (тобто тоді, коли у роботодавця об`єктивно немає такої можливості, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення). 44. Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів Про працю України» від 12.12.2019 р. № 378-ІХ внесено зміни до Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 р. і на час виникнення спірних правовідносин була закріплена можливість не виконувати норму про переведення працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП), але виключно при скороченні державних службовців. 45. При розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються норми, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України. 46. Верховний Суд наголошує, що у розумінні приписів пункту 1 частини першої статті 88 Закону №889-VIII та частини другої статті 40 КЗпП України звільнення працівника допускається лише після надання роботодавцем пропозицій щодо всіх наявних вакансій, на які може претендувати працівник, та у разі відмови працівника від запропонованих посад. 47. Втім, перед звільненням позивачу не було запропоновано рівнозначної посади та всіх наявних вакансій, що є порушенням відповідачами норм законодавства щодо звільнення працівника. 48. Враховуючи, що спірні накази Держаної служби України з питань праці №83-кт та Головного управління Держпраці у Донецькій області № 328-к прийняті із порушенням встановленої процедури, без дотримання вимог чинного законодавства України, що мало наслідком порушення прав позивача, Верховний Суд вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що вони є протиправними та підлягають скасуванню судом. 49. Водночас, Верховний Суд зауважує про помилкове застосування судами до спірних правовідносин правил ст. 49-2 Кодексу законів про працю України. 50. Щодо відновлення порушеного права позивача та застосування судами статті 235 Кодексу законів про працю України, Верховний Суд зазначає наступне. 51. Відповідно до положень частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 52. Верховний Суд зазначає, що на посаді заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області поновлено [PERSON] на виконання судового рішення. 53. Тому Верховний Суд зазначає, що в цьому випадку ефективним способом відновлення порушеного права позивача буде не його поновлення на цій же посаді, а надання Державною службою України з питань праці пропозицій позивачу щодо вакансій, на які він може претендувати з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності. Та призначення його на відповідну посаду у разі погодження з наданими пропозиціями. 54. Саме у такий спосіб буде дотримано відповідачами вимоги чинного законодавства та відновить порушене право позивача, і разом з цим не призведе до порушення прав [PERSON] , якого поновлено на цій посаді на виконання судового рішення. 55. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 08 травня 2019 року у справі №813/2091/16. 56. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення, повно встановили обставини справи. 57. Водночас, враховуючи викладені Судом висновки за результатами касаційного перегляду, Верховний Суд резюмує неправильне застосування судами норм матеріального права, що полягає у застосуванні закону, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, а також порушення норм процесуального права. Висновок за результатами розгляду касаційної скарги. 58. Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, частково знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду. 59. Крім цього, у контексті оцінки решти доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. 60. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, оскільки за правилами Кодексу адміністративного судочинства України об?єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права. 61. Приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 62. За правилами частин першої, другої статті 351 указаного Кодексу неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставою для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині. 63. Відповідно до повноважень, наданих статтею 349 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд вважає необхідним змінити вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Результат розгляду: partial