Рішення адміністративного суду від 2023-05-03 00:00:00+03

в листопаді 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до військової частини [NUMBER] (відповідача) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2021 \~по 15.11.2021 включно; стягнення з відповідача на користь позивача його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2021 \~по 15.11.2021 \~включно в розмірі 145 788,83 грн. Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 28.12.2022 позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.03.2021 року по 15.11.2021 року. Стягнув з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.03.2021 року по 15.11.2021 року в розмірі 72 093,60 грн. (сімдесят дві тисячі дев`яносто три гривні шістдесят копійок). В \~іншій частині позовних вимог відмовити. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що при звільненні з позивачем проведено повний розрахунок, а щодо питань , котрі врегульовувались у судовому порядку - після набрання рішеннями законної сили. Вважає, що судом першої інстанції не враховано принцип співмірності та пропорційності при встановленні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначені апеляційні скарги розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом відповідача від 05.03.2021 \~№48 позивача виключено зі списків особового складу частини з 05.03.2021. При звільненні з позивачем не проведено повного розрахунку, зокрема не виплачено суму одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.06.2021 у справі №120/2955/21-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021, відповідача зобов`язано нарахувати та виплати позивачеві вищевказану грошову допомогу. На виконання зазначеного рішення суду відповідач 15.11.2021 \~здійснив повний розрахунок з позивачем, виплативши йому одноразову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби в розмірі 72 101,44 грн. Таким чином, позивач зазначає, що оскільки повний розрахунок з ним проведено лише 15.11.2021, відповідно до ст. 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку. Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2021 року по 15.11.2021, звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17) Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем при виключенні 05.03.2021 позивача зі списків військової частини та всіх видів забезпечення останньому не виплачено всіх належних сум, зокрема одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби. Вказана грошова допомога виплачена відповідачем 15.11.2021 в розмір 72 101,44 грн., тобто остаточний розрахунок з позивачем проведено більше ніж через вісім місяців після його звільнення. За наведених обставин, суд першої інстанції доходить обгрунтованого висновку про наявність в позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.03.2021 року по 15.11.2021. Оскільки відповідачем не нараховано та не виплачено позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то така бездіяльність є протиправною. Тому позовні вимоги у цій частині підлягали задоволенню. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.03.2021 по 15.11.2021 включно в розмірі 145 788,83 грн., колегія суддів зазначає наступне. Так, відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Згідно із витягом із наказу відповідача від 05.03.2021 №48 позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05.03.2021. Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати з 06.03.2021 року, оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. Судом також встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 15.11.2021 шляхом виплати одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби в розмірі 72101,44 грн. Згідно із наданою відповідачем довідкою про заробітну плату позивача, останньому нараховано за січень-лютий 2021 року 16266,54 грн. за кожен з вказаних місяців; середньоденне грошове забезпечення позивача складає 524, 73 грн.. Затримка розрахунку при звільненні становить 255 календарних днів (період з 06.03.2021 \~по 15.11.2021). Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку №100, становить 133803,15 грн. (середньоденне грошове забезпечення 524,73 грн. х 255 календарних днів). При вирішенні справи суд необґрунтовано вважав, що істотність частки невиплаченої одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби (72101,44 грн.) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 06.03.2021 по 15.11.2021 становить 53,88% (72101,44 грн. х 100%/133 803,15 грн.) Разом з цим, 30 листопада 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19, у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Отже, судом першої інстанції не вірно розраховано істотність частки невиплачених належних звільненому працівникові сум з урахуванням розміру середнього заробітку. Таким чином, колегією суддів встановлено, що на день звільнення з військової служби, з урахуванням рішення суду по справі №120/2955/21-а, всі належні позивачу виплати складали \~193231,28 грн (87542,63+33587,21+72 101,44). Тобто, істотність частки невиплаченої одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби до всіх належних до виплати сум, з урахуванням постанови Верховного Суду №480/3105/19 від 30.11.2020, становить 37,31 %. Таким чином сума, яка підлягала відшкодуванню з урахуванням істотності частки 37,31 % становить: 524,73 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 37,31 % х 255 (кількість днів затримки розрахунку за період з 06.03.2021 \~по 15.11.2021) = 49\~923,07 грн. З врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 49\~923,07 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. На підставі вказаного, матеріалів справи, з урахуванням ст.308 КАС України та постанови Верховного Суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, колегія суддів приходить до висновків, що співрозмірною сумою середнього заробітку затримки повного розрахунку при звільненні є сума в розмірі 49\~ 923,07 грн. Суд не вирішує питання щодо утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а) Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. \~

Результат розгляду: granted