Рішення адміністративного суду від 2023-06-02 00:00:00+03

[PERSON] , 13.10.2021 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2019 по день фактичної виплати 01.09.2021 терміном 712 днів, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення) нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у розмірі 416890,24 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив вимоги Кодексу законів про працю України, оскільки не виплатив позивачу при звільненні всіх належних йому сум. Таким чином, позивач вважає, що існують достатні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 416890,24 грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 180803 грн 62 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з військової частини [NUMBER] за рахунок її бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1808 грн 05 коп. З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не погоджуючись із сумами, які виплачені йому при звільненні з військової служби, зобов`язаний оскаржити наказ про виключення його зі списків військової частини, а не звертатися з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю. Враховуючи вимоги цієї статті, оскільки клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю не надходило, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини [NUMBER] від 20.09.2019 № 206 позивача, звільненого наказом командира 12 окремої бригади армійської авіації (по особовому складу) від 16.09.2019 № 34-РС з військової служби у запас, відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 20.09.2019. Згідно з довідкою відповідача про нараховану індексацію в період з 01.01.2013 по 20.09.2019 № 71/1/538/378 сума нарахованої індексації, яка підлягає виплаті становить 183561,1 грн, сума компенсації втрати частини доходів 67818,90 грн. Відповідач, 01.09.2021 здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення та компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації у розмірі 247609,30 грн (з урахуванням утриманого 1,5% військового збору), з них індексація 180807,68 грн, компенсація 66801,62 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 180803,62 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, а не як зазначає позивач у розмірі 416890,24 грн. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку судове рішення суду першої інстанції, а тому, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення суду у частині задоволення позову. Так, згідно зі ст. 116 КЗпП України (тут і надалі, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України. З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України. Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18. Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2021 у справі № 380/1399/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96007914), яке набрало законної сили 15.07.2021, визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо неналежного нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з січня 2013 року по лютий 2018 року, з врахуванням січня 2008 року як базового; зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з січня 2013 року по лютий 2018 року, з врахуванням січня 2008 року як базового місяця, з врахуванням виплачених сум; зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2018 по 20.09.2019, з врахуванням березня 2018 року як базового місяця, з врахуванням виплачених сум. На виконання вказаного рішення суду відповідач 01.09.2022 нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у розмірі 180807,68 грн, що відповідачем не заперечується. Оскільки повний розрахунок з позивачем проведено 01.09.2021, а не у день його звільнення з військової служби, а тому [PERSON] , відповідно до статті 117 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19. Так, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»). Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції здійснюючи розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення позивача, помилково взяв до уваги 44 робочих дні, оскільки у відповідності до п. 7 Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення військовослужбовців визначається виходячи з календарних днів місяця. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно довідки про нараховане грошове забезпечення та додаткові види [PERSON] (а. с. 25, 26), його грошове забезпечення за два останні місяці перед звільненням (липень-серпень 2019 року, 62 робочі дні) становить 22738,92 грн, тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 366,76 грн (22738,92/62). Період затримки фактичного розрахунку становить 712 дні, а не 487 дні, як помилково зазначив суд першої інстанції. Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 261133,12 грн (366,76 грн х 712 днів). Згідно матеріалів справи, позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 180803,62 грн. Тобто, з врахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 180803,62 (індексація грошового забезпечення) / 261133,12 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні)*100% = 69,24%. Отже, сума яка підлягає відшкодуванню з врахуванням істотності частки заборгованості (69,24%) становить: 366,76 грн (середня заробітна плата за один день) * 69,24% *712 (дні затримки розрахунку)) = 180808,57 грн. Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що саме така правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні викладена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції, визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки розрахунку, слід враховувати дату звернення позивача (грудень 2020 року) до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2013 року по 20.09.2019. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що триваюча пасивна поведінка позивача з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів, вказує на те, що останній без зволікань та протягом розумного строку не вчинив активних дій щодо звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Оскільки, [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини [NUMBER] та всіх видів забезпечення з 20.09.2019, а з позовом про виплату індексації позивач звернувся у грудні 2020 року, тобто більше одного року з моменту виключення зі списків військової частини. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах спірних правовідносин, враховуючи створення позивачем умов для збільшення періоду спірної компенсації, про що вказують наведені вище періоди між виключенням зі списків особового складу військової частини [NUMBER] та зверненням до суду щодо зобов`язання виплати індексації, загальна сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні на користь позивача повинна становити 18080,86 грн. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивача згідно наказу від 20.09.2018 № 206 виключено зі списків особового складу Військовій частині [NUMBER] та всіх видів забезпечення з 20.09.2019 та не здійснено виплату в день звільнення всіх належних сум (зокрема індексація грошового забезпечення), які належали [PERSON] протягом проходження військової служби у цій військовій частині, а тому до відповідача застосовується, передбачена статтею 117 КЗпП України, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № 2340/3023/18, згідно якої суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Щодо покликання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки повний розрахунок з [PERSON] здійснено 01.09.2021, а з позовом звернувся 30.09.2022, тобто в межах місячного строку передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та не правильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати стягуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог на суму 18080,86 грн, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 180,81 грн за вимогу майнового характеру.

Результат розгляду: partial