Рішення адміністративного суду від 2022-07-05 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач), звернулась до суду з позовом, в якому просила: - визнати протиправним рішення 9 сесії 8 скликання Вільшанської сільської ради Роменського району Сумської області № 9/62 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] " від 17.06.2021; - зобов`язати Вільшанську сільську раду Роменського району Сумської області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка розташована на території Вільшанської сільської ради за межами населених пунктів. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 у задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати \~та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішення сільської ради \~не містить жодних підстав, які можуть обмежувати або унеможливлювати безоплатну передачу запитуваної позивачем земельної ділянки у власність. Відтак, вважає, що надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,30 га замість бажаної, орієнтовною площею 2 га призвело до безпідставного звуження обсягу її існуючого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах встановленого законом розміру. Крім того, вказує, що рішення суду першої інстанції не відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 19.06.2018 у справі № 819/1061/17, від 24.09.2018 у справі № 814/1239/16, від 26.11.2019 у справі № 823/1167/17, від 29.04.2020 у справі № 824/138/18-а, від 30.06.2021 у справі № 803/1232/17 у подібних правовідносинах. \~\~ Вільшанська сільська рада Роменського району Сумської області (далі - відповідач) подала відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що 17.05.2021 [PERSON] звернулась до Вільшанської сільської ради Недригайлівського району Сумської області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, яка розташована за межами населених пунктів на території Вільшанської сільської ради (а.с. 8). Рішенням 9 сесії 8 скликання Вільшанської сільської ради Недригайлівського району Сумської області №9/62 від 17.06.2021 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] " вирішено надати дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,30 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованих за межами населеного пункту на території Вільшанської сільської ради Роменського (Недригайлівського) району Сумської області відповідно до доданих графічних матеріалів (а.с.12). Не погодившись із прийнятим рішенням відповідача, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі \~- ЗК України) та Законом України "Про землеустрій". Згідно зі ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 вказаного закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень , зокрема сільських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Вказані норми кореспондуються із ч. 1 ст. 122 ЗК України, відповідно до якої сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. За змістом частин 1 - 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1), для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара (п. "в" ч. 1). Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою погодження такого проекту, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення. Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність. Згідно із ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Зі змісту ч. 6 ст. 118 ЗК України слідує, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні, до якого додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Водночас, ч. 7 ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; - невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отже, обов`язковим є прийняття відповідним органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. У разі надання органом місцевого самоврядування особі відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у частиною сьомою статті 118 ЗК України. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її власність. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.01.2019 у справі № 371/957/16-а. Зі змісту ч. 7 ст. 118 ЗК України випливає, що вона містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України. Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого "земельного" питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Судом встановлено, що позивач в клопотанні від 19.05.2021 просила надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовним розміром 2,00 га відповідно до ст. 116, 118 Земельного кодексу України. За наслідками розгляду вказаного звернення, сільська рада своїм рішенням виділила позивачу земельну ділянку в меншому розмірі, а саме орієнтовною площею 0,30 га. Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що законодавством не визначено обов`язку надання безпосередньо ділянки розміром 2,00 га, а тому виділення ділянки в меншому розмірі вчинено відповідачем в межах та у спосіб, встановлений, зокрема, ЗК України. Проте, судом першої інстанції не враховано, що рішення органу виконавчої влади за наслідками розгляду поданої заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою має бути чітко обґрунтоване та вмотивоване про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови, що узгоджується з абз. 3 ч. 7ст. 118 ЗК України. При оцінці зазначених обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що органи місцевого самоврядування, діючи в інтересах територіальної громади, мають право розпоряджатися землями комунальної власності з урахуванням будь-яких правомірних цілей. Отримання земельної ділянки в межах законодавчо визначеного розміру не є порушенням принципу рівності громадян у конституційних правах і свободах, рівності перед законом, встановленого ст.24 Конституції України, оскільки в даному разі принцип рівності забезпечується правом усіх громадян України на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Розмір же земельної ділянки, що надається може визначатись органом місцевого самоврядування. Водночас, оскаржуване рішення відповідача не містить обґрунтувань, з яких неможливо задовольнити заяву позивача у повному обсязі та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 2,00 га. Колегія суддів зазначає, що орган місцевого самоврядування не може діяти свавільно та повинен чітко пояснити причини (підстави) прийняття свого рішення та обґрунтувати, із урахуванням яких обставин ним у рішенні визначено площу земельної ділянки меншу від тієї про яку просив заявник. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, отже є протиправним та підлягає скасуванню. Натомість, суд першої інстанції не врахував вищезазначеного, неправильно застосував норми матеріального права у зв`язку з чим помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Щодо врахування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду висловленої в постанові від 11.09.2019 року (справа №379/656/16-а) про застосування ст.121 ЗК України, колегія суддів зазначає наступне. Так, в цьому судовому рішенні \~Верховний Суд вказує на те, що Рада вправі на власний розсуд визначатися із площею земельної ділянки, рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою відносно якої нею приймається, із врахуванням максимальних норм встановлених ст.121 Земельного кодексу України. Разом з тим, \~при прийнятті рішення про надання особі дозволу на розроблення проекту землеустрою у меншому розмірі, ніж просив позивач, відповідачем було враховано пропозицію №2 від 28.03.2016 року постійної комісії Петрівської сільської ради з питань аграрної політики, земельних відносин та природокористування. Відтак, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2019 у справі №379/656/16-а \~прийняті за \~інших фактичних обставин, проте \~в даному випадку, відповідачем не доведено обґрунтованість та наявність підстав надання позивачу земельної ділянки у меншому розмірі, \~а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є помилковими. З огляду на зазначене рішення сільської ради від 17.06.21 є неправомірним та підлягає скасуванню, позов в цій частині підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню. Щодо позовних вимог про зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то колегія суддів зазначає, що зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Разом з цим, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності всіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону. Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що такий спосіб захисту, як зобов`язання Вільшанську сільську раду прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Отже, оскільки відповідачем було прийнято рішення без наведення (встановлення) вичерпних підстав, передбачених ст. 118 ЗК України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Вільшанську сільську раду повторно розглянути заяву позивача від 19.05.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Вільшанської сільської ради та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 817/395/18. За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч. 4 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Колегія суддів зазначає, що [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 908 грн та апеляційної скарги 1 362,00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи, що апеляційна скарга судом задоволена частково, відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1 135,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Вільшанської сільської ради Роменського району Сумської області.

Результат розгляду: partial