Рішення адміністративного суду від 2022-10-18 00:00:00+03

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Липовецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі вказують на протиправність рішення відповідача за №781 від 21.01.2022 в частині відмови у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року позов задоволено частково, а саме: - визнано протиправним та скасовано рішення Липовецької міської ради №781 від 21.01.2022, в частині відмови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами с. Очитків Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області; - зобов`язано Липовецьку міську раду повторно розглянути клопотання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки комунальної власності, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки площею 11,2636 га, за кадастровим номером: 0523183900:02:005:0184, що розташована за межами с. Очитків Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області. - у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; - стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Липовецької міської ради частину сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 496,20 грн.; - стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Липовецької міської ради частину сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 496,20 грн.; - стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Липовецької міської ради частину сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 496,20 грн.; - стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Липовецької міської ради частину сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 496,20 грн.; У задоволенні клопотання представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, у якій просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині обраного способу захисту та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянти послались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі звернулися до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області із клопотаннями про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, із земельної ділянки площею 11,2636 га. кадастровий номер 0523183900:02:005:0184, яка розташована за межами с. Очитків Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області. До клопотання було додано графічні матеріали, на яких зазначено місце розташування земельної ділянки, копію паспорта та РНОКПП. Рішенням 28 сесії Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області 8 скликання від 21.01.2022 № 781 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення та затвердженні документації із землеустрою» позивачам відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з тим, що рішенням 17 сесії Липовецької міської ради 8 скликання від 16.07.2021 №418, земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, право оренди на які виставляються на земельні торги (аукціон), та до завершення торгів не може відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування. Позивачі оскаржують відмову у наданні дозволу їм на виготовлення проекту землеустрою, з підстав того, що така не відповідає положенням ст. 118 Земельного кодексу України, тому звернулися до суду про оскарження рішення та зобов`язання відповідача надати дозвола на розробку проекту землеустрою. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 17 сесії Липовецької міської ради 8 скликання від 16.07.2021 №418 в частині відмови у наданні позивачам дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправним, а тому підлягає скасуванню. Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, то суд першої інстанції дійшов висновку, що вони підлягають задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви (клопотання) позивачів про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою та прийняти мотивоване рішення з урахуванням висновків суду за результатами розгляду цієї справи. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею по 2,00 га кожному для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів зазначає таке. Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 24.11.2020 у справі №2240/3066/18, від 05.03.2019 у справі №2040/6320/18, від 29 вересня 2020 року по справі №814/2221/17, від 17 лютого 2021 року справа № П/811/397/18. Водночас, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14 серпня 2019 року у справі №0640/4434/18, від 12 вересня 2019 року у справі №0640/4248/18, від 28 лютого 2020 року у справі №806/3304/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 826/25472/15. Враховуючи, що відповідачем відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законом, колегія суддів вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту прав, інтересів позивача є зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою. Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови. Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином, понесені скаржниками судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Вирішуючи питання про відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного. Зі змісту вимог статті 134 КАС України, від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, представником позивача подано до суду: Договір про надання правової допомоги від 11.08.2022, який укладений між адвокатом Бойком Артуром Миколайовичем та Хлівним Миколою Миколайовичем, який діє на підставі нотаріальних довіреностей з правом передоручення повноважень третім особам в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За умовами Договору від 11.08.2022 сума за надану правову допомогу становить 20000,00 грн. Відповідно до квитанцій від 15.08.2022 оплата на загальну суму 20 000,00 грн здійснена за послуги адвоката, [PERSON] .. Проте, даний розрахунок витрат на правову допомогу [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не є належним доказом щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, саме у рамках даної справи. Водночас, колегією суддів встановлено, що кожен із позивачів уповноважили на підставі нотаріально посвідчених довіреностей громадянина [PERSON] представляти їх інтереси в тому числі у суді із питань приватизації земельних ділянок. Відтак, [PERSON] набув адміністративну процесуальну правосуб`єктність представника позивачів та міг діяти у суді від їх імені особисто. Проте, скориставшись передбаченим довіреностями повноваженнями, [PERSON] уклав договір із адвокатом. Зі змісту Договору вбачається, що стороною (клієнтом) за договором про надання правової допомоги від 11.08.2022 стали не позивачі (сторони) у цій справі, а [PERSON] який діяв від їх імені на підставі вказаних вище нотаріально посвідчених довіреностей, що передбачали право передоручення повноважень на представництво третім особам (в даному випадку адвокату). Повноваження адвоката як представника сторін підтверджено ордером серії АВ №1043410, тому суд не ставить під сумнів зміст та обсяг його правомочностей з метою представництва інтересів позивачів у цьому судовому процесі. За приписами положень ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. З аналізу наведених вище норм слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. В силу приписів положень 42 КАС України, учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач (ст. 46 КАС України). Позивачами у даній справі є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а не [PERSON] . Відтак, квитанція від 15.08.2022 про сплату [PERSON] послуг адвоката не є документами, що підтверджують понесення саме сторонами (позивачами) витрат на професійну правничу допомогу, адже відсутні докази того, що волевиявлення позивачів охоплювало дії щодо оплати їхнім представником за довіреностями [PERSON] адвокату коштів у сумі 20 000,00 грн, оскільки за розрахунковим документом платником [PERSON] , який володіє процесуальним статусом представника, а нормою ст. 134 КАС України передбачено присудження позивачам (а не їх представнику) витрат на професійну правничу допомогу, що повинні бути оплачені саме позивачем (позивачами) як стороною адміністративної справи. За таких обставин колегія суддів вважає, що квитанція від 15.08.2022 не є належним доказом понесення позивачами витрат на професійну правничу допомогу, а тому у задоволенні клопотання про їх присудження слід відмовити.

Результат розгляду: granted