Рішення адміністративного суду від 2022-09-28 00:00:00+03

В січні 2022 року позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовом до ГУПФУ у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ у Львівській області від 16.12.2021 року № 259; зобов`язати Головне управління ПФУ у Львівській області перевести [PERSON] з пенсії за вислугу років призначеної відповідно до пункту "б" статті 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пенсію за вислугу років відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» зарахувавши до календарної вислуги років стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 25.11.2021 року він звернувся до відповідача із заявою про переведення його із пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Проте, рішенням від 16.12.2021 року № 259 йому відмовлено в переведенні на пенсію за вислугу років. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 травня 2022 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо непроведення [PERSON] перерахунку та виплати пенсії за вислугу років із 25.11.2021 року відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших категорій осіб», з урахуванням до календарної вислуги років [PERSON] стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії за вислугу років із 25.11.2021 року відповідно до «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших категорій осіб» з урахуванням до календарної вислуги років [PERSON] стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року, та з урахуванням виплачених сум; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, [PERSON] та ГУПФУ у Львівській області оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, не надано належної правової оцінки наявним доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просять суд апеляційної інстанції: позивач - скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі; відповідач - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свою апеляційну скаргу [PERSON] мотивує тим, що суд попередньої інстанції не поновив порушені відповідачем права на отримання пенсії відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону №2262-ХІІ. ГУПФУ у Львівській області свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що законодавством України не передбачено призначення пенсії за вислугу років при наявності вислуги, обчисленої на пільгових умовах та за наявності змішаного стажу. На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга ГУПФУ у Львівській області підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] проходив військову службу в органах податкової міліції ДПС у Львівській області. Наказом Державної податкової служби у Львівській області від 08.11.2012 року № 517-о позивача звільнено з податкової міліції у відставку. Вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року у справі № 380/15274/21, яке набрало законної сили 26.11.2021 року. Вказаним рішенням визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Львівській області щодо відмови у включенні до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стажу роботи [PERSON] у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року; зобов`язано Головне управління ДФС у Львівській області зарахувати [PERSON] до вислуги років для призначення пенсії стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року. Наказом Головного управління ДФС у Львівській області № 171-о від 24.11.2021 року, прийнятим на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року у справі № 380/15274/21, зараховано позивачу до вислугу років для призначення пенсії стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року; внесено зміни у наказ ДПС у Львівській області від 08.11.2012 року № 517-о, в частині звільнення з податкової міліції [PERSON] . Зазначено, що вислуга років для призначення пенсії позивачу на день звільнення (08.11.2012 року) в календарному обчисленні становить: 22 роки 08 місяців 12 днів. [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказану пенсію позивачу призначено відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ. Позивач звернувся до відповідача із заявою від 25.11.2021 року у якій просив перевести його з пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до п. «б» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ на пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виходячи з вислуги років в календарному обчисленні 22 роки 8 місяців 12 днів на дату звільнення позивача. Листом № 19431-18506/Г-53/8-1300/21 від 24.12.2021 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача про те, що відповідачем прийнято рішення № 259 від 16.12.2021 року про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» [PERSON] . Вказане рішення мотивовано тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року у справі №380/15274/21 жодних зобов`язань на Головне управління ПФУ у Львівській області не покладено. Вказано, що з огляду на вислугу років, зазначену у наказі Головного управління ДФС у Львівській області № 517/о від 08.11.2012 року, підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» статті 12 Закону № 2262 відсутні. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності у позивача, станом на час звільнення, необхідного стажу для призначення йому пенсії за вислугою років згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та безпідставно відмовив позивачу у перерахунку його пенсії відповідно до пункту «а» ст. 12 Закону № 2262, з урахуванням вислуги років у розмірі. При цьому, пенсію за вислугу років позивачу вже призначено, відтак підстави для переведення позивача на пенсію за вислугу років відсутні. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення, визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, в органах внутрішніх справ є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року (далі - Закон № 2262-ХІІ). Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього закону мають звільнені зі служби особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом. Як передбачено пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах б - д , ж статті 12 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше. До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону. Статтею 17 Закону №2262-ХІІ визначено види служби та періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії. При призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення. Відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання зазначених вимог Закону №2262-ХІІ Кабінетом Міністрів України постановою №393 від 17.07.1992 року затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі - Порядок № 393). Вказаним Порядком № 393 також визначаються періоди проходження військової служби, що зараховуються до вислуги років, зокрема, на пільгових умовах. Отже, Законом №2262-ХІІ передбачено пільгові умови для призначення пенсій за вислугу років, які встановлюються урядом шляхом прийняття підзаконних нормативно-правових актів. Таким чином, основним актом, на підставі якого здійснюється обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу є Закон № 2262-ХІІ. Пільгове обчислення періоду проходження військової служби є похідним від визначальної підстави і може визначатись іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, Постановою № 393. Можливість пільгового обчислення вказаного періоду пов`язується, насамперед, зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті виконання відповідної роботи, яка визначена у законодавчому порядку. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом в постановах від 27.06.2018 року у справі № 750/9775/16-а, від 03.03.2021 року у справі №805/3923/18-а, від 10.03.2021 року у справі № 812/1100/17, від 16.03.2021 року у справі №826/16811/18 та від 14.04.2021 року у справі № 480/4241/18, які відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом при вирішенні спірних правовідносин. Крім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 03 березня 2021 року у справі № 805/3923/18-а з метою приведення судової практики до єдиного тлумачення та застосування норм Закону № 2262-ХІІ в частині призначення пенсії за вислугу років, враховуючи пільгове нарахування стажу, вважав за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 725/1959/17, від 27 березня 2018 року у справі № 295/6301/17 (на які, зокрема, посилається представник відповідача). При цьому Верховний Суд зазначив про необґрунтованість висновку суду апеляційної інстанції про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років, оскільки цей висновок ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводами відповідача про те, що визначальною для набуття права на призначення пенсії за вислугу років є саме календарна вислуга років. З урахуванням висновків Верховного Суду у вказаних вище постановах, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про протиправність дій відповідача щодо незарахування до календарної вислуги років [PERSON] стаж роботи у державній податковій службі з 16.07.1994 року по 31.03.1998 року. Вказані обставини також встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 року у справі № 380/15274/21. Однак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду попередньої інстанції про те, що пенсію за вислугу років позивачу вже призначено, відтак підстави для переведення позивача на пенсію за вислугу років відсутні. З матеріалів справи слідує, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсії за вислугу років на підставі п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач звернувся до відповідача із заявою від 25.11.2021 року у якій просив перевести його з пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до п. «б» ст. 12 Закону № 2262-ХІІ на пенсію за вислугу років відповідно до п. «а» ч. 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виходячи з вислуги років в календарному обчисленні 22 роки 8 місяців 12 днів на дату звільнення позивача. Так, п. «а» та «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ передбачають призначення пенсії за вислугу років за цим законом, однак встановлюють інші підстави для її призначення. Також, відмінність пенсії за вислугу років на підставі п. «а» та «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ полягає у визначення розміру такої пенсії. Відтак, отримуючи пенсію за вислугу років на підставі п. «б» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ позивач не позбавлений права переведення на пенсію за вислугу років на підставі п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, у разі наявності необхідних умов для її призначення. Таким чином, висновок суду попередньої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимоги в цій частині не відповідає нормам матеріального права, є помилковим, відтак колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в поному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ГУПФУ у Львівській області не спростовують висновків суду, доводи апеляційної скарги [PERSON] є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити. Також, відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З матеріалів справи видно, що при поданні адміністративного позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., та за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1488,60 грн. Оскільки, Восьмий апеляційний адміністративний суд у своїй постанові дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, то таким чином на користь позивача слід стягнути 2481 грн. сплаченого судового збору.

Результат розгляду: partial