Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби), Державної митної служби України, Київської митниці Держмитслужби, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд: - визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України №835-о від 02.06.2021 "Про звільнення [PERSON] "; - поновити [PERSON] на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України та допустити до негайного виконання; - зобов`язати Голову Державної митної служби України видати наказ про поновлення [PERSON] на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України з 02.06.2021 та допустити до негайного виконання; - стягнути з Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2021 до дня фактичного поновлення на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України з 02.06.2021 та допустити до негайного виконання стягнення у межах суми однієї місячної заробітної плати. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року позов [PERSON] залишено без задоволення. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до хибних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних, не враховано допущені відповідачем порушення чинного законодавства при звільненні позивача та ті зміни в законодавстві, що мали місце у період з моменту вручення позивачу повідомлення про звільнення та самого звільнення. В судовому засіданні представником позивача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримано. До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, відповідно до змісту яких відповідачами щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечено. В судовому засіданні представниками відповідачів доводи відзивів на апеляційні скарги підтримано. Крім того, прокольною ухвалою до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучено Київську міську митницю ДФС. У відповідності до приписів частини другої статті 309 КАС України судом постановлено ухвалу про продовження апеляційного розгляду даної справи. У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] проходив службу в ДФС України на посаді першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС. 13.07.2020 позивачу вручено попередження про наступне вивільнення. Наказом голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби від 02.06.2021 №835-о "Про звільнення [PERSON] " припинено державну службу та звільнено 02.06.2021 [PERSON] з посади першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини 1 статті 81 Закону України "Про державну службу". Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015, №889-VIII (надалі - Закон №889-VIII). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Згідно частини першої - третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Законом України від 19.09.2019 №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» внесено зміни та доповнення до Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до положень частин 1-3 ст. 87 Закону №889-VIII (у редакції, що діє з 29.05.2020, яка була чинною на момент повідомлення позивача звільнення - 13.07.2020, державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 Закону №889-VIII); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 Закону №889-VIII); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 Закону №889-VIII); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону №889-VIII); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 до Закону №889-VIII); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 Закону №889-VIII); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом (стаття 83 Закону №889-VIII); 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (стаття 83 Закону №889-VIII); 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 Закону №889-VIII). На виконання ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII (в редакції на час зміни структури та штатного розпису відповідача та попередження позивача про вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Таким чином, дійсно, на час повідомлення позивача про звільнення, редакція Закону №889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням. 06.03.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX (далі - Закон №1285-IX), яким виключено статтю 87-1 Закону №889-VIII та внесено зміни до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII, зокрема викладено останню в наступній редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.» Матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено наказом від 02.06.2021, тобто на час дії змін, внесених Законом №1285-IX до Закону №889-VIII. Висновки суд першої інстанції та доводи відповідачів, викладені у відзивах на позов, про те, що процедура звільнення розпочата за час дії попередньої редакції Закону №889-VIII завершується у раніше передбаченому порядку не знайшла свого підтвердження, оскільки прикінцеві положення вказаних законів не містять жодних зауважень щодо цього. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що хоча й станом до 06.03.2021 відповідач не мав обов`язку пропонувати позивачу іншу посаду та станом на 02.06.2021 (дата звільнення позивача) відповідач не мав підстав розпочати процедуру звільнення з початку, втім зважаючи на подальше звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87, мав зафіксувати відсутність можливості запропонувати відповідні посади або відмову позивача від такої посади. Оскільки абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII передбачає для подальшого звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII дотримання вказаних умов. Окремої уваги заслуговує та обставина, що з моменту повідомлення позивача про звільнення з підстав встановлених пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини 1 статті 81 Закону України "Про державну службу", що мало місце 13.07.2020 року та до моменту винесення спірного наказу - 02.06.2021року, сплинув майже рік, а від змін до Закону України «Про державну службу» Законом від 23.02.2021 №1285-IX, якими встановлено обов`язок суб`єкта призначення або керівник державної служби запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби - близько трьох місяців. Натомість, матеріали справи не містять доказів дотримання вказаних приписів відповідачем, крім того сторони у справі не заперечують того, що позивачу не пропонувались будь-які посади ні до змін, внесених Законом №1285-IX, ні після. Крім цього, суд звертає увагу на статтю 42 КЗпП України, згідно з якою при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Суд звертає увагу на те, що у відповідності до статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці. Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи. Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності. У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП. Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі №824/3229/14-а, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17. Слід зауважити, що гарантії встановлені 49-2 КЗпП України на час звільнення позивача із займаної посади містяться у абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» в редакції від 23.05.2021. Таким чином, до набрання чинності вказаного Закону у вищезазначеній редакції, вказані правовідносини стосовно переважного права та дотримання установлених вимог при вивільненні працівника регулювалось КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що у позивача станом на день звільнення стаж державної служби становив більше 30 років. Більш того, [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій від 06.01.2016 серія [NUMBER] . Суд зауважує, що відповідачами не надано доказів врахування вказаних обставин, що є окремим свідченням порушення відповідачами законодавства при звільненні позивача. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач порушив процедуру звільнення позивача із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить про протиправність наказу Державної фіскальної служби України №835-о від 02.06.2021 "Про звільнення [PERSON] " з урахуванням чого позовні вимоги у цій частині є такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування вказаного наказу. Поряд із цим, відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи висновок суду про незаконність звільнення позивача, останній підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС, тобто з посади, з якої звільнено [PERSON] . Відтак, позовні вимоги в частині зобов`язання Голови Державної митної служби України видати наказ про поновлення [PERSON] на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно з ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки від 23.07.2021 року № 6, розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] , становить 18 321,17 грн. Відтак, розмір середньоденного заробітку становить 916,06 грн (36642,34 грн : 40 робочих днів). Вимушений прогул позивача у період з 02.06.2021 року по 12.07.2022 року включно складає 283 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 259 244,98 грн (916,06 грн х 283 дні). Відтак, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню шляхом стягнення з Київської митниці ДФС середнього заробітку в розмірі 259 244,98 грн. Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Розглянувши доводи викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та прийняттю нового рішення, згідно з яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial