Рішення адміністративного суду від 2023-07-18 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просив: - визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в м. Києва, що полягала у відмові перерахувати та здійснити доплату за заявою позивача його пенсії за період з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року з урахуванням 100% суми підвищення перерахованої пенсії; - зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві здійснити за період з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року перерахунок та виплату позивачу з урахуванням 100% суми підвищення перерахованої пенсії, з урахуванням фактично виплачених сум. На обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на протиправну бездіяльність відповідача у щодо невиплати з 05 березня 2019 року 100% суми підвищення пенсії. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року даний адміністративний позов - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо нездійснення перерахунку та виплати пенсії [PERSON] пенсії за період з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року з урахуванням 100% суми підвищення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату [PERSON] пенсії у розмірі, який обчислено з урахуванням 100% суми підвищення до пенсії, визначеного станом на 01 березня 2018 року, за період з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року, з урахуванням проведених раніше виплат. Стягнуто на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. В частині позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу - відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактичної оплати позивачем витрат на правову допомогу. Також судом зазначено, що з огляду на наявні у справі документи позивач не підтвердив понесення ним заявленого розміру витрат на правничу допомогу та не підтвердив належними та допустимими доказами їх фактичне надання адвокатом та не надав усі необхідні первинні документи про надання таких адвокатських послуг (зокрема, копії прибуткового ордеру та квитанцій до нього). Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, позивач просить скасувати його у відповідній частині та постановити нове, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5600 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем було надано суду достатні підтвердження несення ним витрат на правничу допомогу, які суд першої інстанції мав врахувати при вирішенні питання про розподіл судових витрат сторін за результатами вирішення справи. При цьому у кошторисі від 05 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги №64 від 04 серпня 2021 року вказано, що оплата наданих послуг згідно із актами здійснюється позивачем протягом 30 банківських днів з дати вступу у законну силу рішення, постанови чи ухвали суду, якими завершується розгляд відповідної справи судом. Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, виходячи з такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Заявою від 13 вересня 2019 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві про здійснення перерахунку та доплати йому пенсії за період з 05 березня 2019 року по 31 грудня 2019 року з урахуванням 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року та виплачених раніше сум. Листом ГУ ПФУ в м. Києві від 12 жовтня 2021 року №27259-26886/Ф-02/8-2600/21 за наслідками розгляду звернення позивача надано роз`яснення, відповідно до яких на виконання постанови КМУ №103 Головним управлінням з 01 січня 2018 року проведено перерахунок пенсії з урахуванням грошового забезпечення, визначеного станом на 01 березня 2018 року відповідно до постанови КМУ №704. Пунктом 2 постанови КМУ №103 було визначено порядок проведення виплат підвищених пенсій; виплата перерахованих відповідно до пункту 1 постанови КМУ №103 пенсій проводиться з 1 січня 2018 року поетапно у таких розмірах: з 1 січня 2018 року - 50%, з 1 січня 2019 року - 75%, з 1 січня 2020 року - 100% суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року. Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, а свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд першої інстанції виходив з того, що чинним законодавством не передбачено можливість сплати пенсії частинами в майбутньому та із застереженнями про наявність фінансування, як це передбачено приписами Постанови №103, з огляду на що застосуванню підлягають норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який має вищу юридичну силу, аніж Постанова №103. Крім того, встановлене пунктом 2 Постанови №103 обмеження щодо часткової виплати суми підвищення до пенсії втратило чинність з набранням законної сили рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2018 року, тобто 05 березня 2019 року, а тому, починаючи саме з цієї дати вказаний нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України у відповідній частині втратив чинність і не підлягав застосуванню. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог як таких, що підтверджені документально та нормативно. Вирішуючи з питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд зазначив, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При цьому, на підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Так, представником позивача надано суду копію договору про надання правової допомоги від 04 серпня 2021 року №64, кошторис від 05 січня 2022 року, акт №1 від 02 лютого 2022 року на суму 5600,00 грн за підготовку позовної заяви про зобов`язання перерахувати пенсію за 2019 рік, посвідчення адвоката, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги. Водночас, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження фактичної оплати позивачем витрат на правову допомогу, суд відмовив у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. У розумінні статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Згідно ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано до суду копію договору про надання правової допомоги №64 від 04 серпня 2021 року, кошторису до договору та акту №1 від 02 лютого 2022 року. Вказаним актом зафіксовано надання позивачу послуг зі складання позовної заяви (3,5 год) вартістю 5600 грн. Вартість однієї години роботи за цим актом склала 1600 грн. В свою чергу, у кошторисі від 05 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги №64 від 04 серпня 2021 року вказано, що оплата наданих послуг згідно із актами здійснюється позивачем протягом 30 банківських днів з дати вступу у законну силу рішення, постанови чи ухвали суду, якими завершується розгляд відповідної справи судом. Згідно висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2019 року по справі № 826/2689/15, надання належних та допустимих доказів на підтвердження витрат, понесених у зв`язку з вчиненням окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а також часу, витраченого на підготовку позовної заяви та інших процесуальних документів, з урахуванням тривалості розгляду справи, є підставою для задоволення вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі №400/478/19 та від 22 квітня 2020 року у справі №440/1757/19 зроблено висновки, що положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд у своєму рішенні не послався на клопотання та доводи відповідача, що не відповідає вимогам статті 134 КАСУ та правовим позиціям Верховного Суду України, зазначеним вище. Тобто, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що відповідачем заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу не зазначено та клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не заявлено ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки представником позивача надані всі належні докази понесення витрат позивачем за надання йому правової допомоги в суді першої інстанції. Таким чином, колегія суддів вважає даний адміністративний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно, безпідставним та необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні частини адміністративного позову. Відтак, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат та є підставою для його скасування у відповідній частині. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь [PERSON] понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 5600 грн., неправильно застосував норми процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення адміністративного позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ч.1 статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до ч.1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Згідно ч.1 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. За п.2 ч.5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Результат розгляду: granted