Рішення адміністративного суду від 2023-05-03 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (також далі - відповідач) про: - визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 15 грудня 2014 року по 05 лютого 2015 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18 жовтня 2018 року, зобов`язання нарахувати таку грошову компенсацію за період з 2014 року по 2018 рік; - визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по 18 жовтня 2018 року, зобов`язання здійснити виплату вказаної індексації. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно при звільненні позивача з військової служби не нараховано та не виплачено останньому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік та індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по жовтень 2018 року. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо не нарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014 року по 2018 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 18 жовтня 2018 року та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану грошову компенсацію. Визнано протиправною бездіяльність Національного університету оборони України імені Івана Черняховського щодо не проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] в період з 01 січня 2016 року по 18 жовтня 2018 року, зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату такої індексації. У задоволенні решти позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням у частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2014 рік, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині, у задоволенні позову в цій частині відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що з набранням чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, в Україні діє особливий період, тому додаткові відпустки із збереженням заробітної плати не надавались та не надаються по теперішній час. Відповідно до Законів України «Про відпустки» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено перенесення додаткових відпусток на наступний рік. Зазначає, що норми статті 16-2 Закону №504/96-ВР та пункта 12 частини 1 статті 12 Закону №3551 були введені в дію лише в 2015 році згідно із Законом №426-VIII, а редакцією, що діяла в 2014 році, не передбачалося надання учасникам бойових дій додаткової відпустки із збереженням заробітної плати. Відзиву на апеляційну скаргу не подано. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду - змінити, з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 2014 по 2018 рік проходив військову службу у Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського та є учасником бойових дій. Наказом Міністерства оборони України від 18 жовтня 2018 року №666 позивача звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту «б» (за станом здоров`я) пункта 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з довідкою відповідача від 30 січня 2020 року №182/381/1 під час проходження служби у період з 19 березня 2015 року по 29 жовтня 2018 року [PERSON] додаткова відпустка як учаснику бойових дій не надавалась, а відповідно до довідки від 29 січня 2020 року №182/3/122 грошова компенсація за такі невикористані дні відпустки при звільнені позивачу не виплачувалась. З метою здійснення виплати вказаної вище компенсації та проведення розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 жовтня 2018 року позивач звернувся до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського із заявою від 21 лютого 2020 року, яка залишена останнім без задоволення. Не погоджуючись з такими діями (бездіяльністю) відповідача та уважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи частково позов, місцевий суд виходив з того, що відповідачем протиправно не було проведено з позивачем при звільненні усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2014 року по 2018 рік, а також протиправно не здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 18 жовтня 2018 року. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Згідно зі статтею 16-2 Закону №504/96 учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон №3551) передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12 статті 12 Закону №3551). Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац 3 пункт 14 статті 10-1 Закону №2011). В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (пункт 17 статті 10-1 Закону №2011). В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (пункт 18 статті 10-1 Закону №2011). Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (пункт 19 статті 10-1 Закону №2011). У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (пункт 21 статті 10-1 Закону №2011). Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Ураховуючи наведене, суд зазначає, що у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Системний аналіз вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов. Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію. Отже, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Як зазначалося вище, відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, як було вже зазначено, відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Відтак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 по 2018 рік. З урахуванням викладеного не можуть бути прийняті доводи апелянта про те, що з огляду на дію в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки. Водночас припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає позбавлення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, в тому числі за минулі роки, здійснюється відповідно до наказу Міністра оборони України «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» від 07 червня 2018 року №260. Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону №3551-ХІІ. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в рішенні від 16 травня 2019 року в зразковій справі №620/4218/18. Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову в частині позовних вимог за період 2015-2018 роки. Однак колегія суддів зазначає, що норми, зазначені в статті 16-2 Закону №504/96-ВР та пункті 12 частини 1 статті 12 Закону №3551, які передбачали, що «учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік», були введені в дію лише в 2015 році Законом №426-VIII від 14 травня 2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни». У той час як в редакції вказаних статей, що діяла, зокрема, в 2014 році, зазначалося, що «учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки без збереження заробітної плати строком до двох тижнів на рік». Тобто, в редакції норм статті 16-2 Закону №504/96-ВР та пункта 12 частини 1 статті 12 Закону №3551, що діяли до внесення змін Законом №426-VIII від 14 травня 2015 року, не передбачалося надання військовослужбовцям додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати. Таким чином, з урахуванням змін у правовому регулюванні спірних правовідносин, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині періоду за 2014 рік. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у зазначеній частині необхідно змінити, зазначивши в його резолютивній частині про задоволення позовних вимог за період з 2015 року по 2018 рік. Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial