Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Куп`янської міської ради, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу компенсації за санаторно-курортне лікування за попередні роки, як особі з інвалідністю внаслідок війни 3 групи, у розмірі 75 відсотків середньої вартості путівки; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу недоплачену грошову компенсації за санаторно-курортне лікування за попередні 2019-2020 роки, як особі з інвалідністю внаслідок війни 3 групи, у розмірі 75 відсотків середньої вартості путівки. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням обґрунтованих та поважних причин його пропуску. 26.11.20211 року від позивача до суду першої інстанції надійшла заява, в якій просив визнати поважними причини пропуска строку звернення до суду. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання та повернуто позивачу позовну заяву. Позивач, не погодився із ухвалою суду першої інстанції звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, визнати причини пропуску строку для звернення поважними та поновити його, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права. Вказує, що повертаючи адміністративний позов, суд першої інстанції не з`ясував природу правовідносин і дійшов помилкового висновку, що причини пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом є неповажними. Зазначив, що з моменту отримання у березні 2021 року частини вартості компенсації за санаторно-курортне лікування до моменту звернення до суду позивач намагався вирішити питання у досудовому порядку, а вже потім займався збиранням інформації та доказів по справі: у серпні звернувся до відповідача з вимогою здійснити повний розрахунок, у вересні отримав відповідь, у жовтні звернувся до Куп`янської міської ради з запитом на отримання публічної інформації, але необхідну інформацію не отримав, у жовтні звернувся до Харківської обласної адміністрації та отримав від Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації необхідну інформацію. Після чого позивач звернувся до суду з відповідним позовом. На думку позивача, строк звернення до суду із адміністративним позовом було пропущено у зв`язку з обмеженим доступом до загальнодоступної інформації та введенням на території України карантинних обмежень. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2022 року відкрито апеляційне провадження, закінчено підготовку та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Приймаючи рішення про повернення позивачу адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений законодавчо встановлений строк звернення до суду з \~позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Строк звернення до адміністративного суду - це встановлений законом проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Строки адміністративного судочинства спрямовані саме на якнайшвидше здійснення такого захисту шляхом суворого їх дотримання судом та особами, які беруть участь у справі. Наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою своєчасного виконання учасниками адміністративного судочинства передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Згідно ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що вирішальним для визначення строків звернення до адміністративного суду є встановлення факту, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод та інтересів та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що останнім зазначено у постанові від 21 березня 2019 року у справі 826/5240/18. Разом з цим, у постанові від 18 листопада 2020 року по справі №380/5202/20 Верховний Суд вказав, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави. Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, якщо інше прямо не передбачено законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17 (2-а/201/304/2017). Судом першої інстанції встановлено, що у березні 2021 року позивачу була виплачена компенсація в розмірі 464,00 грн. Сторонами не заперечувалось, що вказана компенсації була виплачена на підставі відповідної заяви позивача. Досліджуючи питання коли, у межах спірних правовідносин, позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав на отримання у належному розмірі компенсації за санаторно-курортне лікування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме з моменту отримання вказаної компенсації почався перебіг строку для звернення до суду з даним позовом, тобто коли позивач ознайомився з сумою вказаної компенсації та саме з цієї дати останній мав реальну можливість визначитися щодо її правомірності, шляхом звернення до суду з позовом у встановлений КАС України строк, проте звернувся до суду з позовом лише 09.11.2021 року, що підтверджується штампом поштового відділення на конверті. Посилання скаржника на факт звернення із заявами та запитами до відповідача, Куп`янської міської ради, Харківської обласної адміністрації та отримання на них відповідей, колегія суддів відхиляє, оскільки з урахуванням вже наведеного вище, позивач з моменту, коли йому було виплачено компенсацію, \~в розумінні ст. 122 КАС України дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав для вчасного \~звернення до суду за захистом своїх прав. Варто відзначити, що отримання або неотримання позивачем рішення від суб`єкта владних повноважень у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі, якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру компенсації за санаторно-курортне лікування. З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Слід зазначити, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує. Згідно з ч.1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами. В свою чергу, позивач не вказав причини непереборного та об`єктивного характеру, що заважали йому своєчасно звернутися за захистом своїх прав до суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (справи Стаббігс на інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії) право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними. Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, а доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують не спростовують з наведених вище підстав. Доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду першої інстанції. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied