Рішення адміністративного суду від 2022-04-22 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по день фактичної виплати, а саме: по 26.02.2021 включно; - стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по 26.02.2021 включно у розмірі 208204,92 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів. - стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду \~від 17.09.2020 у справі № 280/3840/20 зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій \~за період з 30.04.2015 по 27.08.2019. На виконання рішення суду позивач 26.02.2021 отримав доплату у розмірі 28994,85 грн. Позивач вважає, що оскільки відповідач повністю не розрахувався з позивачем на день звільнення, тобто 27.08.2019, утворилась сума середнього заробітку за весь час затримки у сумі 208204,92 грн. Ухвалою судді від 19.04.2021 відкрито провадження у справі № 280/3087/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи і проведення судового засідання. Також в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала справа № 280/3540/21 за позовом [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження по якій відкрито ухвалою суду від 05.05.2021. Відповідно до позовної заяви у справі № 280/3540/21, яка подана суду 29.04.2021, [PERSON] просив визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по день фактичної виплати, а саме: по 16.04.2021 включно; - стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по 16.04.2021 включно у розмірі 228301,92 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів. - стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2020 у справі № 280/3577/20 зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 27.08.2019. На виконання рішення суду позивач 16.04.2021 отримав доплату у розмірі 5883,20 грн. Оскільки відповідач повністю не розрахувався з позивачем на день звільнення, тобто 27.08.2019, утворилась сума середнього заробітку за весь час затримки у сумі 228301,92 грн. Посилаючись на приписи ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що має право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 травня 2021 року адміністративну справу № 280/3087/21 об`єднано в одне провадження з адміністративною справою №280/3540/21. \~Об`єднаній адміністративній справі присвоєно № 280/3087/21. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 у справі №280/3540/21 залишено без розгляду адміністративний позов в частині позовних вимог до Військової частини [NUMBER] про визнання протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по день фактичної виплати, а саме: по 26.02.2021 включно, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.09.2019 по 26.02.2021 включно у розмір 208204,92 грн. без відрахування з цієї суми податків та зборів. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2021року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо відмови [PERSON] в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні зі служби з 27.08.2019 по 16.04.2021. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5874,59 грн. за період з 27.08.2019 по 16.04.2021. В іншій частині позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено індексацію, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. З врахуванням принципу справедливості та співмірності суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню, становить 5874,59 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Відповідач, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України, без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №810/1543/17 та від 18.11.2019 у справі №0940/1532/18, а також неправильно застосував положення ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду із зазначеним позовом, замість ст.122 КАС України як норми спеціального законодавства стосовно спірних правовідносин. Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України \~суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем в частині задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду на предмет його законності та обґрунтованості в частині задоволення позову. Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Спірним у цій справі є питання щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.08.2019 по 16.04.2021. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - [PERSON] до 27.08.2019 проходив військову службу в військовій частині [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 27.08.2019 №213 позивач звільнений у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.09.2020 у справі № 280/3577/20 зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 27.08.2019. Рішення суду набрало законної сили 28 вересня 2020 року. На виконання вказаного рішення 16.04.2021 позивач отримав доплату у розмірі 5883,20 грн. Листом від 23.04.2021 №2647 військова частина [NUMBER] повідомила позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку із тим, що положення КЗпП України не розповсюджують свою дію на військовослужбовців. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову та вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно ч.2, ч.3 ст.9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Відповідно, індексація грошового забезпечення має враховуватись при звільненні позивача з військової служби. \~ Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. В спірному випадку судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем в день його звільнення, а саме: \~не виплачена останньому індексація грошового забезпечення за період з 01.04.2014 по 27.08.2019. Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стосовно застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд першої інстанції правильно виходив з того, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до частини першої\~ \~статті 117 КЗпП України\~ \~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ \~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.\~ \~\~І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 27.08.2019. Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем 16.04.2021. Отже, встановлені у справі обставини свідчать, що \~відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України. Періодом затримки розрахунку є період з 27.08.2019 по 16.04.2021. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про нараховане грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці, що передують виключенню зі списків особового складу, позивачу нараховано за червень 2019 року 12259,20 грн., за липень \~2019 року 12259,20 грн., кількість днів 61. Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 401,94 грн. З урахуванням періоду затримки розрахунку 599 дні, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 401,94 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає 240762,06 грн. як правильно визначено судом першої інстанції. \~ Також суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що \~сума 240762,06 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суми належних позивачеві \~при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 5874,59 грн. Стосовно доводів відповідача про пропуск строку звернення до суду суд апеляційної інстанції зазначає таке. Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності. За приписами частини першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки. Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає правильним твердження відповідача про відсутність підстав для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України. Верховний Суд в постанові від 11 лютого 2021 року у справі №240/532/20 відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, одночасно погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19). З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений з військової служби 27 серпня 2019 року, а остаточний розрахунок здійснено 16 квітня 2021 року. Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 17 квітня 2021 року (наступний день за днем остаточного розрахунку). Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 29.04.2021 (а.с.48), тому він не пропустив місячний строк звернення до суду з позовом, внаслідок чого підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду в даному випадку відсутні. \~ За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам у справі, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні. \~

Результат розгляду: denied