Рішення адміністративного суду від 2023-07-25 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Хмельницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування\~ позовних вимог зазначено, що фактично остаточний розрахунок з ним здійснено 12.01.2023, а відтак він має право на нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, який безпідставно не проведено відповідачем. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2023 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Хмельницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з Хмельницького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2017 по 12.01.2023 в сумі 4724 (чотири тисячі сімсот двадцять чотири) грн 89 коп., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, у яких послалися на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на їх думку, призвело до неправильного вирішення спору. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, наказом військового комісара Городоцького районного військового комісаріату (по стройовій частині) №40 від 31.05.2017, позивач \~звільнений у запас відповідно до підпункту "і" (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про мобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не виявили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту першого частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-XII. Із списків особового Городоцького районного військового комісаріату позивач виключений з 31.05.2017. Позивач звернувся до Хмельницького \~обласного територіального центру \~комплектування та соціальної підтримки \~із заявою від 19.01.2022, якою просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.05.2017. Листом від 19.01.2022 №9/2/297 Хмельницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки відмовив позивачу у виплаті індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.05.2017 і повідомив, що порядком проведення індексації грошових доходів населення не передбачений механізм нарахування та виплати сум індексації в поточному році за минулі періоди, а фондом грошового забезпечення військової частини протягом 2016-2018 років не було передбачено видатків на виплату індексації грошового забезпечення. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.05.2017 протиправною, позивач звернувся до суду. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 травня 2022 року по справі №560/2740/22 зобов`язано Хмельницький обласний територіальний центр \~комплектування та соціальної політики нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.05.2017. На виконання рішення суду Хмельницький обласний територіальний центр \~комплектування та соціальної політики нарахував індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.05.2017 в розмірі 1535,73 грн. Рішенням суду 01 листопада 2022 року № 560/8248/22 зобов`язано Хмельницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки перерахувати та виплатити \~ [PERSON] індексацію \~грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.05.2017 включно, із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення доходів (базового місяця) \~січня 2008 року, з урахуванням раніше проведених виплат. На виконання рішення суду Хмельницький обласний територіальний центр \~комплектування та соціальної політики нарахував індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.05.2017 включно, із встановленням для обчислення індексації місяця підвищення доходів (базового місяця) січня 2008 року в розмірі 45713,20 грн. Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся лише 12 січня 2023 року, позивач звернувся до суду з вимогою зобов`язати Хмельницький обласний територіальний центр комплектування та соціальної політики нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2017 по день фактичного розрахунку - 12.01.2023 включно. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, в день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено з ним остаточного розрахунку, а саме не було виплачено в повному обсязі належним чином розрахованої суми індексації грошового забезпечення грошової компенсації за речове майно, позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні слід застосувати принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, а відтак належним способом захисту порушеного права позивача та із врахуванням ст.9 КАС України слугуватиме стягнення \~з відповідача суми середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 4724,89 грн. Колегія суддів лише частково погоджується з позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне. Так, ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно із ч.2 ст.1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Відповідно до ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За приписами ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм трудового законодавства дає підстави для висновку про те, що умовами застосування ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 року у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм ст.117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення військовослужбовців з військової служби. Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 року у справі № 823/1023/16, та, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 19.07.2022 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким внесені зміни до діючого законодавства про працю. Так, згідно із ст.117 КЗпП України (чинній на день виплати позивачу індексації грошового забезпечення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст.117 КЗпП України. Згідно із витягом із наказу Городоцького районного військового комісаріату від 31.05..2017 №40 позивач виключений зі списків особового складу із 31.05.2017. Відтак строк затримки по виплаті заробітної плати слід рахувати саме із 01.06.2017, адже відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат. Оскільки відповідач здійснив виплату позивачеві індексації грошового забезпечення в розмірі 46103,20 грн лише 12 січня 2023 року, то саме вказаний день є днем фактичного розрахунку. Суд повторно зазначає, що з 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022 року, яким викладено в новій редакції норму ст.117 КЗпП України, а саме, встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців. З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме - 12.01.2023 судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин в норму ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, що вказує на часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача щодо помилкового застосування норм матеріального права при вирішенні даного спору. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 01.06.2017, проте не більш як за шість місяців, що становить 184 календарні дні, тобто з 01.06.2017 року по 01.12.2017 року. Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст.117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 65277,68 грн. (354,77 грн. х 184 календарні дні). Однак, розмір середнього грошового забезпечення є неспівмірним із недоплаченою сумою у розмірі 47248,93 грн. Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд застосовує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати наступне (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За обставин цієї справи колегія \~суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції щодо необхідності застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Відтак, судом першої інстанції вірно обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом стягнення з відповідача суми середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 4724,89 грн. В той же час, колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги позивача не містять жодних інших розрахунків, які б вказували на помилковість висновків суду першої інстанції щодо доцільності виплати позивачу суми середнього заробітку у розмірі 4724,89 грн., з урахуванням критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. При цьому, в апеляційній скарзі позивач лише зазначає на необхідність виплати йому середнього заробітку у розмірі 47248,93 грн, що дорівнює сумі виплат, які позивач отримав на виконання судових рішень у справі №560/2740/22 та у справі №560/8248/22. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача, оскільки останні не ґрунтуються на застосуванні критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, які правомірно враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору. \~ Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та обрав неналежний спосіб відновлення порушеного права позивача, у зв`язку із цим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції у відповідній частині. \~

Результат розгляду: partial