Рішення адміністративного суду від 2022-04-18 00:00:00+03

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ: 19 квітня 2021 року ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України, в якому просив скасувати індивідуальну податкову консультацію від 21.10.2020р. №4341/ІПК/99-00-04-05-03-06 та зобов`язати надати нову. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено. II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: Не погоджуючись з рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що він є платником єдиного податку третьої групи з видом діяльності «Загальна медична практика» (код КВЕД 86.12), який реалізується шляхом надання медичних послуг населенню, зокрема, і в рамках програми медичних гарантій. Між позивачем та Національною службою здоров`я України (далі - НСЗУ) був укладений договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій №0000-5К45-М000 від 12.04.2020р., відповідно до якого надавач (ФОП [PERSON] ) зобов`язується надати медичні послуги за програмою медичних гарантій пацієнтам, а замовник зобов`язується оплачувати такі послуги відповідно до встановленого тарифу та коригувальних коефіцієнтів (п. 8 Договору). Під час співпраці та отримання коштів від НСЗУ позивач не зміг визначитись чи потрібно ці кошти відображати в податковій декларації платника єдиного податку, як дохід від провадження господарської діяльності та застосовувати відповідну ставку оподаткування. У зв`язку зі складністю практичного застосування норм ПК України позивач на підставі ст. 52 ПК України направив 04.08.2020р. до ДПС України звернення на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі. Втім, з отриманою індивідуальної податкової консультації від 21.10.2020р. №4341/ІПК/99-00-04-05-03-06, позивач встановив, що в ній, серед іншого зазначено: оскільки кошти, які надходять фізичній особі підприємцю - платнику єдиного податку на підставі укладеного договору про медичне обслуговування населення фактично є оплатою наданих таким платником послуг і не мають цільового призначення, тобто кошти можуть бути використанні платником податків на будь-які інші цілі (наприклад, на оплату оренди приміщення виплату заробітної плати найманим працівникам, оплати комунальних послуг, тощо), то з метою оподаткування сума отриманих коштів включається до доходу фізичної особи-підприємця платника єдиного податку та оподатковується єдиним податком відповідно до положень глави 1 XIV Кодексу. Апелянт не погоджується з індивідуальною податковою консультацією, оскільки, на його думку, кошти отримані від НСЗУ є кошами цільового призначення, а тому у відповідності до п. 4 п. 292.11 ст. 292 ПК України вони не включаються до складу доходу платника єдиного податку. III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року апеляційна скарга була залишена без руху. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження. Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ : Судом першої інстанції було встановлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем - платником єдиного податку третьої групи з видом діяльності «Загальна медична практика» (код КВЕД 86.12), який реалізується шляхом надання медичних послуг населенню, зокрема, і в рамках програми медичних гарантій. 12.04.2020р. між НСЗУ та ФОП [PERSON] укладено договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій №0000-5К45-М000 від 12.04.2020р.( а/с 48-61) . Відповідно до умов цього договору надавач зобов`язується надавати медичні послуги за програмою медичних гарантій пацієнтам, а замовник зобов`язується оплачувати такі послуги відповідно до встановленого тарифу та коригувальних коефіцієнтів (п. 8). В договорі не зазначено, що кошти, які сплачуються за договором є коштами цільового призначення в розумінні ПК України. Позивач наголошує на тому, що під час співпраці та отримання коштів від НСЗУ, йому було складно визначитись чи потрібно дані кошти відображати в податковій декларації платника єдиного податку, як дохід від провадження господарської діяльності та застосовувати відповідну ставку оподаткування. Згідно підпункту 4 п. 292.11 ст. 292 ПК України встановлено, що до складу доходу платника єдиного податку не включаються суми коштів цільового призначення, що надійшли від Пенсійного фонду та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, з бюджетів або державних цільових фондів, у тому числі в межах державних або місцевих програм. У зв`язку зі складністю практичного застосування норм ПК України на підставі ст. 52 ПК України позивач 04.08.2020р. направив до ДПС України звернення на отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі( а/с 87-88). Перед податковим органом ставились наступні питання: 1) Чи включати до складу свого доходу суми коштів цільового призначення, що надійшли з Державного бюджету України за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій)? 2) Чи виникають у мене будь-які зобов`язання з приводу відображення коштів, що надійшли з Державного бюджету України за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) у податковій звітності? 3) Чи необхідно відображати кошти, що надійшли з Державного бюджету України за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) у книзі обліку доходів (для платників єдиного податку першої, другої та третьої групи, які не є платниками податку на додану вартість)? 4) У разі, якщо суми коштів цільового призначення, що надійшли з Державного бюджету України за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення (програма медичних гарантій) не є коштами, що включаються до складу доходу суб`єкта господарювання, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, то яким чином вести облік даних коштів? На електронну пошту 21.10.2020р. позивач отримав індивідуальну податкову консультацію, яка внесена до бази індивідуальних податкових консультацій за №4341/ІПК/99-00-04-05-03-06( а/с 28-30). В абзаці 11 індивідуальної податкової консультації податковий орган зазначив «Враховуючи викладене, оскільки кошти, які надходять фізичній особі підприємцю - платнику єдиного податку на підставі укладеного договору про медичне обслуговування населення фактично є оплатою наданих таким платником послуг і не мають цільового призначення, тобто кошти можуть бути використанні платником податків на будь-які інші цілі (наприклад, на оплату оренди приміщення виплату заробітної плати найманим працівникам, оплати комунальних послуг, тощо), то з метою оподаткування сума отриманих коштів включається до доходу фізичної особи-підприємця платника єдиного податку та оподатковується єдиним податком відповідно до положень глави 1 XIV Кодексу.» V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ : Ст.8 Конституції України, визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Ч.1 ст. 9 Конституції України встановлює, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом. Відповідно до п.14.1.172-1 п.14.1 ст.14 ПК України індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій. Відповідно до пункту 52.1 статті 52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства. За змістом пункту 53.2 статті 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію. Відповідно до п. 291.2. ст. 291 глави 1 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Згідно пп. 1 п. 292.1 ст. 292 ПК України доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця є дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній п. 292.3 ст. 292 ПК України. Частиною 4 п. 292.11 ст. 292 ПК України встановлено, що при визначенні доходів для платників єдиного податку першої - третьої груп до складу доходу не включаються суми коштів цільового призначення, що надійшли від Пенсійного фонду України та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, з бюджетів або державних цільових фондів, у тому числі в межах державних або місцевих програм. Відповідно до ч.1,5 ст.8 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» від 19.10.2017 № 2168-VIII (надалі - Закон №2168-VIII) договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій укладається між закладом охорони здоров`я, реабілітаційним закладом незалежно від форми власності чи фізичною особою - підприємцем, яка у встановленому законом порядку одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та/або має право на надання реабілітаційної допомоги згідно із законодавством та Уповноваженим органом. Істотними умовами договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій є: - перелік та обсяг надання пацієнтам медичних послуг та лікарських засобів за програмою медичних гарантій; - умови, порядок та строки оплати тарифу; - фактична адреса надання медичних послуг; - права та обов`язки сторін; - строк дії договору; - звітність надавачів медичних послуг; - відповідальність сторін. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czec hRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). (1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії). Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта у межах їхньої компетенції з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування. Платник податків має право звертатись до суду про оскарження акту ненормативного характеру - податкової консультації. Підставою для визнання податкової консультації недійсною є її суперечність правовим нормам або змісту відповідного податку чи збору. Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі №807/1650/16 Обов`язковими складовими письмової податкової консультації є: - опис питань, що порушуються платником податків; - обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків; - висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства. Наявність чи відсутність цих складових у своїй сукупності надають підстави для висновку про належність письмового документа до податкової консультації. Аналогічна правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 826/2032/16 Апеляційний суд зазначає, що відповідно до вказаних правових норм, індивідуальна податкова консультація надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта у межах їхньої компетенції з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування. Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2020р. у справі №0440/5632/18, від 06.05.2020р. по справі №826/27228/15. Апеляційний суд зазначає, що зі змісту договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій №0000-5К45-М000 від 12.04.2020р., укладений між НСЗУ та позивачем вбачається наступне: Відповідно до п. 21-1 Договору включенню у звіт та оплаті за договором підлягають медичні послуги за таких умов: - медичні послуги надані пацієнту за направленням, запис про яке є в системі, крім випадків, коли згідно із законодавством направлення не вимагається; - медичні послуги надані в обсязі не меншому, ніж передбачено в специфікації; - до системи внесено необхідну медичну документацію в порядку, передбаченому законодавством та специфікацією. Згідно приписів ч.1 ст.8 Закону №2168-VIII договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій укладається між закладом охорони здоров`я, реабілітаційним закладом незалежно від форми власності чи фізичною особою - підприємцем, яка у встановленому законом порядку одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та/або має право на надання реабілітаційної допомоги згідно із законодавством та Уповноваженим органом. Апеляційний суд зауважує, що в договорі не зазначено, що кошти, які сплачуються позивачу за надання медичних послуг мають цільове призначення та повинні використовуватись виключно в межах діяльності «Загальна медична практика». З норм Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» також не вбачається обмеження на вільне використання фізичною особою-підприємцем - надавачем послуг коштів, отриманих за медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій. Апеляційний суд також вважає необґрунтованими посилання позивача/апелянта на норми Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» щодо цільового використання бюджетних коштів, оскільки ці норми стосуються виключно функцій Уповноваженого органу. Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що позивач помилково вважає кошти отримані від НСЗУ за надані послуги коштами цільового призначення, що надійшли від державних цільових фондів або державного бюджету. Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, так як індивідуальна податкова консультація від 21.10.2020р. №4341/ІПК/99-00-04-05-03-06 надана податковим органом у порядку, межах повноважень та у спосіб , встановлений Конституцією та Податковим Кодексом України , та відсутні підстави для її скасування. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю. (2) Висновки апеляційного суду: Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні. Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Результат розгляду: denied