Рішення адміністративного суду від 2022-02-01 00:00:00+02

20 вересня 2021 року \~ [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національний банк України про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.09.2021 року ВП № 62902259. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на протиправність спірної постанови стверджуючи, що рішення суду у справі № 440/3005/19 не було виконано у повному обсязі, а тому підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року адміністративний позов [PERSON] - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 09.09.2021 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 62902259. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, \~код ЄДРПОУ 00015622) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень). Національний банк України не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його прийняття із порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги третя особа посилається на недотримання позивачем вимог ст. 160 КАС України при зверненні до суду з цим позовом, що не було враховано судом першої інстанції, що свідчить про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи. Також скаржник посилається на порушення судом першої інстанції положень ст. 74, 77 КАС України внаслідок врахування під час розгляду справи судових рішень, що не надавались сторонами, а також безпідставне посилання судом у мотивувальній частині судового рішення на обставини, встановлені в ухвалі Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 по справі № 440/3005/19, дія якої на час постановлення оскарженого судового рішення була зупинена ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2021. Крім того, скаржник зазначає, що Національний банк наділений правом надання саме публічної інформації, якою він володіє. Положення Закону України "Про Національний банк України" не наділяє Національний банк, як повноваженнями так і функціями щодо здійснення знеособлень судових рішень, а також видалення з таких рішень будь-яких персональних даних і банківської таємниці, тобто змінювати судові рішення шляхом виключення тієї чи іншої інформації з них на власний розсуд, і як наслідок, надавати їх третім особам. Разом з тим, Національним банком на виконання ухвали суду у справі № 440/3005/19 направлено копію знеособленого судового рішення ОАСК від 18.04.2019 у справі № 826/7432/17 та відповідь від 24.09.2020 № 18-0005/53282 на запит позивача з урахуванням вимог щодо трискладового тексту. Тобто, скаржник виконав постанову Верховного Суду у декілька способів. У зв`язку з цим, скаржник вважає. що державним виконавцем у визначений законом спосіб здійснено примусове виконання судового рішення, на що суд пергшої інстанції не звернув уваги, і як наслідок дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, Національний банк України в апеляційній скарзі висловив заперечення на ухвалу суду першої інстанції від 19.10.2021, якою було відмовлено в задоволенні клопотання Національного банку про зупинення провадження у справі. Вказує, що відмовляючи в задоволенні клопотання, на переконання скаржник, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для його задоволення. В той же час, при вирішенні спору по суті, місцевий адміністративний суд взяв до уваги обставини, що були встановлені в ухвалі від 10.08.21 по справі № 440/3005/19, незважаючи на те, що її дія була зупинена до прийняття судового рішення по справі № 440/11114/21. \~\~ Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. 31 січня 2022 року від Національного банку України до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою запобігання розповсюдженню хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-CoV-2, на іншу дату та забезпечення скаржника можливістю звернутися до суду із клопотанням про розгляд справи в режимі відеоконференції. Вказує, що отримання скаржником ухвали про призначення справи до розгляду на 01.02.2022 лише 27.01.2022 позбавило останнього можливості звернутися до суду з клопотанням про участь у справі в режимі відеоконференції у \~строк, встановлений процесуальним законодавством, а також оформити службові відрядження з огляду на наявний стислий термін. Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції вважає, що воно не підлягає задоволенню, з таких підстав. Особливості повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду окремих категорій адміністративних справ, зокрема, визначених ст. 287 КАС України, встановленні ст.268 КАС України, зокрема: У справах, визначених статтями 273-277,280-283,285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Крім цього, ч. 7 ст. 287 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи. Варто зазначити, що судом апеляційної інстанції у період дії карантинних заходів забезпечено процесуальну можливість для сторін та учасників справи доступу до суду, в тому числі і шляхом проведення судового засідання в порядку відеоконференції, в тому числі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, та надіслання до суду апеляційної інстанції необхідних процесуальних документів, письмових пояснень у даній справі для урахування їх під час розгляду апеляційної скарги. При цьому суд враховує, що скаржник не був позбавлений можливості заявити клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції в апеляційній скарзі. За таких обставин та враховуючи, що явка сторін в судове засідання суду апеляційної інстанції не визнавалась обов`язковою, а наданих сторонами матеріалів достатньо для прийняття судового рішення у справі та з огляду на скорочені строки розгляду даної категорії справ, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотання представника третьої особи про відкладення розгляду справи належить відмовити. \~ Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 440/3005/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Національного банку України про зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 06.08.2020 року рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі №440/3005/19 скасовано. Прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Зобов`язано Національний банк України повторно розглянути запит [PERSON] на отримання публічної інформації від 22 липня 2019 року з дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації". 10.08.2020 року Верховним Судом видано виконавчий лист по справі №440/3005/19. 27.08.2020 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. відкрито виконавче провадження №62902259 з примусового виконання виконавчого листа №440/3005/19. 11.09.2020 року Національний банк України повідомив відповідача про фактичне виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 року по справі № 440/3005/19, на підтвердження чого надав копію листа відповіді від 20.08.2020 року № 18-0005/44399. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 01.10.2020 року закінчено виконавче провадження №62902259 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Не погодившись з постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 01.10.2020 року позивач звернувся до суду з позовом. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 440/6106/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2021 року, визнано протиправною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01.10.2020 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 62902259. 26 квітня 2021 року до суду надійшла заява [PERSON] \~про визнання дій протиправними (подана у порядку статті 383 КАС України) та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/3005/19 в порядку частини шостої статті 383 КАС України, статті 249 КАС України. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 заяву [PERSON] про визнання дій протиправними (подану у порядку статті 383 КАС України) та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №440/3005/19 задоволено частково. Визнано протиправними дії Національного банку України щодо відмови повторно розглянути запит [PERSON] від 22 липня 2019 року на виконання рішення суду у справі №440/3005/19 з дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації". Зобов`язано Національний банк України надати [PERSON] знеособлену копію рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року у справі №826/7432/17 із видаленням з неї будь-яких персональних даних і банківської таємниці. \~\~ 28.08.2021 року Національним банком України направлено лист № 18-0005/79543 на адресу [PERSON] з додатком: \~- копію рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2019 року у справі № 826/7432/17 на 3 арк. 30.08.2021 року Національний банк України повідомив відповідача про фактичне виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 року по справі № 440/3005/19, на підтвердження чого надав копію листа від 28.08.2021 року № 18-0005/79543 із додатками та доказами відправки на електронну адресу [PERSON] . Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 09.09.2021 року закінчено виконавче провадження №62902259 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Не погодившись з постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко В.А. від 09.09.2021 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що лист Національного банку України від 28.08.2021 року № 18-0005/79543, який слугував підставою для закінчення виконавчого провадження, не може бути належним доказом на підтвердження повного виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 року. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець, приймаючи спірну постанову, не здійснив перевірку повноти виконання рішення суду по справі № 440/3005/19 та передчасно прийшов до висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, а тому така постанова є необґрунтованою та підлягає скасуванню. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно частини 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. За приписами ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України, примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб ), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закону України "Про виконавче провадження". Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон України №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів. Частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно із п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Правила виконання рішень немайнового (зобов`язального) характеру визначені статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону № 1404-VIII за рішенням, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. Перелік підстав, відповідно до яких виконавче провадження підлягає закінченню, визначені в статті 39 Закону № 1404-VIII. Однією із підстав, є фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п.9 ч.1 ст. 39 Закону). Стаття 40 Закону № 1404-VIII визначає наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа. Відповідно до частини 1 цієї статті у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Матеріали справи свідчать, що підставою для прийняття оскарженої постанови про закінчення виконавчого провадження згідно із п.9 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII слугував лист Національного банку України від 28.08.2021 року № 18-0005/79543 яким повідомлено відділ про виконання рішення суду. Надаючи оцінку обставинам, що слугували підставою для закінчення виконавчого провадження, суд зазначає, що згідно зі статтею 2 цього Закону України "Про доступ до судових рішень" рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону. Якщо судовий розгляд відбувався у закритому судовому засіданні, судове рішення оприлюднюється з виключенням інформації, яка за рішенням суду щодо розгляду справи у закритому судовому засіданні підлягає захисту від розголошення. Як визначив Верховний Суд України у своїй постанові від 06.08.2020 у справі № 440/3005/19 запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону. Так, статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. Ці вимоги є "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності \~всіх трьох підстав. Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту". Верховний Суд звернув увагу у своїй постанові від 06.08.2020 року на те, що положення частини другої статті 6 Закону передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості \~публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації. Відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту". Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових "трискладового тесту" означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 806/1959/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 9901/249/19. Як на підтвердження виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 440/3005/19 Національним банком України надані пояснення про повторний розгляд запиту [PERSON] від 22.07.2019 року та надіслання стягувачу знеособленої копії рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 року у справі № 826/7432/17 із видаленням з рішення інформації, яка містить персональні дані відповідних фізичних осіб, а також банківську таємницю. Разом з тим, як вбачається з наданого суду витягу з рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі № 826/7432/17, він містить лише вступну та неповну резолютивну частини цього рішення та не містить взагалі описової та мотивувальної частини рішення. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надання такої частини запитуваного рішення не є доказом виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 440/3005/19 щодо зобов`язання Національного банку України повторно розглянути запит [PERSON] на отримання публічної інформації від 22 липня 2019 року з дотриманням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації". Крім того, лист \~Національного банку України від 28.08.2021 року не містив обґрунтувань обмеження доступу до інформації, викладеної в описовій та мотивувальній частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі № 826/7432/17, а саме, не вказав, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Враховуючи викладене, лист Національного банку України від 28.08.2021 року № 18-0005/79543, який слугував підставою для закінчення виконавчого провадження, \~не може бути належним доказом на підтвердження повного виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 року. З цих підстав колегія суддів вважає висновок державного виконавця про підтвердження боржником фактичного виконання виконавчого документу передчасним та таким, що зроблений без дослідження та належної перевірки всіх фактичних обставин щодо факту повного виконання судового рішення. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем, всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України, факт дотримання визначеної законом правової процедури при винесенні оскаржуваної постанови не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржена у справі постанова про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованою та підлягає скасуванню. Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник в повному обсязі виконав постанову Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 440/3005/19 спростовуються наведеними вище обставинами. Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок неврахування тієї обставини, що позивачем не дотримано вимог ст. 160 КАС України при зверненні до суду з цим позовом, врахування під час розгляду справи судових рішень, що не надавались сторонами, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Натомість, таких порушень судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не встановлено. Стосовно доводів апеляційної скарги про безпідставне посилання судом у мотивувальній частині судового рішення на обставини, встановлені в ухвалі Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 по справі № 440/3005/19, дія якої на час постановлення оскарженого судового рішення була зупинена судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що в зазначеній ухвалі предметом дослідження судом була відповідь Національного банку України від 23 квітня 2021 року №18-0005/35346, змісту якої судом було надано оцінку. Натомість, в межах цієї справи предметом дослідження є обставини, що виникли після постановлення ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2021, тобто судом надано правову оцінку діям Національного банку України, вчиненим на виконання постанови Верховного Суду від 06.08.2020 вже після постановлення судом ухвали від 10.08.2021, тому твердження скаржника про врахування судом обставин, встановлених судовим рішенням, що не набрало законної сили, є безпідставними та необґрунтованими. \~ Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року) Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: denied