Рішення адміністративного суду від 2022-02-21 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 у справі № 409/299/18; - зобов`язати Державну казначейську службу України виконати постанову Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 у справі № 409/299/18. Позовні вимоги обґрунтовані протиправним та безпідставним невиконанням судового рішення, в зв`язку з чим просить суд визнати бездіяльність Державної казначейської служби України протиправною. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 у справі №409/299/18; Зобов`язано Державну казначейську службу України виконати постанову Луганського апеляційного суду від 21.01.2020 у справі № 409/299/18. Висновок суду про задоволення позову вмотивований наявністю підстав для визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України, оскільки станом на час ухвалення рішення постанова Луганського апеляційного суду від 21.01.2021 №409/299/18 не виконана, що вказує на порушення строку, визначеного пунктом 48 Порядку №845 для перерахування коштів стягувачу. Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» не передбачені видатки для відшкодування компенсації встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Станом на сьогоднішній день законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування компенсації встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Після встановлення у Законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень Казначейство здійснить безспірне списання коштів на користь [PERSON] відповідно до постанови суду по справі № 409/299/18. Окрім того, судом першої інстанції не надано оцінки тому, чи були вчиненні відповідачем усі заходи щодо виконання постанови суду. Відповідач звертає увагу на неодноразові звернення Казначейства до Міністерства фінансів України, що вказує на фактичне вчинення дій Казначейством задля виконання постанови суду та для прискорення виконання рішень суду. Відповідно бездіяльність Казначейства не може бути визнана у повній мірі, оскільки незалежні фактори такі як, нестача бюджетних асигнувань, становлять перешкоди у виконанні постанови суду. У свою чергу, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, тобто не вчинення дії, яку носій публічної влади зобов`язаний був вчинити. Водночас відповідач наголошує, що у даних спірних правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування компенсації (на підставі судового рішення) через Казначейство, відтак правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава, відрізняється, і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. Відповідно до статті 311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що постановою Луганського апеляційного суду від 21.01.2021 №409/299/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94485039), апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 18 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] , [PERSON] грошову компенсацію по 75 000 гривень кожному. 24.03.2021 представником позивача в порядку передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» до Державної казначейської служби України направлено заяву про виконання судового рішення разом із копіями судових рішень, а також виконавчим листом від 10.03.2021 №409/299/18. Листом від 29.04.2021 №5-06-06/9066 Державна казначейська служба України повідомила представника позивача про те, що безспірне списання коштів може бути здійснено виключно з моменту встановлення відповідних видатків у законі про Державний бюджет України та визначення уповноваженого розпорядника або одержувача бюджетних коштів, який матиме відкриті рахунки в органах казначейства. Вважаючи, відмову відповідача протиправною та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує наступне. Положеннями статті 129-1 Конституції України та статті 370 КАС України закріплено принцип обов`язковості судових рішень, відповідно до якого судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 названого Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Особливості виконання судових рішень центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Положеннями статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Згідно з частиною першою статті 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. За змістом частини 4 тієї ж статті перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження необхідних для цього документів та відомостей. На виконання вимог означеного Закону постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, згідно з пунктом 20 якого, погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08. 2011 № 845 (далі - Порядок №845). Відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 34 цього Порядку у разі невиконання боржником зазначених вимог орган Казначейства може застосувати заходи впливу відповідно до Бюджетного кодексу України. За приписом підпункту 2 пункту 4 Порядку №845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, а за приписом підпункту 4 пункту 5 цього ж Порядку під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право вимагати від боржників вжиття ними заходів до виконання виконавчих документів та за результатами їх виконання. Таким чином, орган Казначейства вживає встановлені законодавством заходи, які спрямовані на виконання судового рішення боржником, а боржник, у свою чергу, зобов`язаний повідомити орган Казначейства про заходи, вжиті ним з метою виконання судового рішення. Відповідно до пункту 47 Порядку №845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. Пунктом 48 Порядку №845 передбачено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Як свідчать матеріали справи, постанова Луганського апеляційного суду від 21.01.2021 №409/299/18 не виконана. В свою чергу відповідач фактично не спростовує наявності у позивача права на виконання ухваленого відносно нього судового рішення, що перебуває на виконанні в органах Казначейства, однак обґрунтовує неможливість його виконання відсутністю бюджетних коштів. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi «проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02). Згідно рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію примата права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу. Отже, колегія суддів вважає, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідної бюджетною програмою не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача. Рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права, про що обґрунтовано вказано судом першої інстанції. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №385/1550/16-а(2-а/385/66/16), від 23.04.2020 у справі №816/2089/17, від 03.02.2021 у справі № 812/413/18. Разом з тим, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування у спорах стосовно бездіяльності Державної казначейської служби України при невиконанні судових рішень, що має тривалий характер, зокрема, у постановах від 23.01.2020 (справа №818/1770/17), 07.02.2020 (справа №818/597/17), 04.03.2020 (справа № 809/1330/17). У той же час колегія суддів вважає, що відповідач всупереч вимог частини 2 статті 77 КАС України як суб`єкт владних повноважень не довів наявності у нього об`єктивно непереборних обставин, що стали перешкодою для виконання постанови Луганського апеляційного суду від 21.01.2021 №409/299/18. Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Державної казначейської служби України вчинити дії щодо виконання постанови Луганського апеляційного суду від 21.01.2021 №409/299/18 колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту порушених прав позивача узгоджується з положеннями КАС України. Так, згідно з приписами п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Частиною 4 цієї статті передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача в зазначеній частині, адже сам по собі факт визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є достатнім та повним захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Даний висновок також узгоджується із правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.02.2021 у справі № 812/413/18. Додатково колегія суддів звертає увагу, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17). Натомість позиції Верховного Суду, наведені відповідачем передують, застосованим у даній справі. Враховуючи наведене вище, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Повне судове рішення складено 21.02.2022 року.

Результат розгляду: denied