Рішення адміністративного суду від 2023-03-22 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича (далі - відповідач, Приватний виконавець Недоступ Д.М.) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця від 12 грудня 2022 року у ВП №70531082. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно зазначено в оскаржуваній постанові суму заборгованості в іноземній валюті, хоча таких відомостей виконавчий документ не містив (зокрема, в ньому відсутні відомості про стягнення з позивача боргу в грошовому еквіваленті - гривні за «плаваючим» курсом НБУ на момент стягнення). Наголошує, що відносно цього ж виконавчого документа вже приймалась постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, відтак повторне стягнення винагороди виконавця є неприпустимим. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року позов задоволено. Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції надана помилкова правова оцінка спірним правовідносинам. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області 18 серпня 2014 року у справі №695/4828/13-ц видано виконавчий лист про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] суми боргу за кредитним договором №11156040000 та №11380132000 в розмірі 64688,13 дол. США, що за курсом НБУ 11,72 грн за 1 долар станом на 10 квітня 2014 року становить 757910,48 грн, та судового збору в сумі 3441,00 грн. 12 грудня 2022 року відповідачем у межах виконавчого провадження ВП №70531082 по примусовому виконанню вказаного вище виконавчого листа прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, якою вирішено стягнути з позивача винагороду приватного виконавця у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а саме: 6468,81 дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на момент виконання зобов`язання та 344,10 грн. Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся з цим позовом до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) визначив суму основної винагороди приватного виконавця не відповідно до суми боргу, вказаної у судовому рішенні, а згідно із офіційним курсом НБУ на дату прийняття постанови про стягнення такої винагороди. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон №1404-VIII. Частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів. Згідно з частиною 1 статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року №1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин 2 - 4 статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Частина 5 статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII). На виконання статті 31 Закону №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643). Відповідно до пункту 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. При цьому частиною 3 статті 45 Закону №1404-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. З аналізу положення частин 4 та 5 статті 31 Закону №1403-VIII слідує, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Також, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі. При цьому право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 квітня 2021 року в справі №580/3444/20, від 03 червня 2021 року в справі №640/17286/20 та від 26 серпня 2021 року в справі №380/6503/20. Частиною 7 статті 31 Закону №1403-VIII передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відтак винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження є не правом, а обов`язком приватного виконавця. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню в порядку, визначеному цим Законом. Отже, саме лише існування такої постанови, прийнятої одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року в справі №420/6845/18. Щодо визначення суми винагороди приватного виконавця, зазначеної в оскаржуваній постанові, колегія суддів зазначає наступне. Як вже зазначалось вище, розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Колегія суддів звертає увагу, що за виконавчим документом в межах виконавчого провадження ВП №70531082 стягненню підлягає сума боргу за кредитним договором у розмірі 64688,13 дол. США, що за курсом НБУ 11,72 грн за 1 долар станом на 10 квітня 2014 року становить 757910,48 грн, та судовий збір в сумі 3441,00 грн. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині 3 статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону №1404-VIII. Відповідно до частини 3 вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Із матеріалів справи убачається, що, ухвалюючи рішення у справі, Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення. Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Ураховуючи вищезазначене у сукупності, колегія суддів констатує, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №761/12665/14-ц. Виходячи з того, що за виданим Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області у справі №695/4828/13-ц виконавчим листом від 18 серпня 2014 року стягненню підлягала сума боргу в розмірі 64688,13 дол. США, а тому,

Результат розгляду: granted