Рішення адміністративного суду від 2022-05-18 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду з позовом до начальника Управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві Чубки С.Б. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, закриття провадження у справі. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що 13 березня 2019 року нею отримана постанова № 26 від 12 лютого 2019 року про накладення адміністративного стягнення, винесена начальником управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління ДФС у м. Києві Чубкою С.Б. Справа про адміністративне правопорушення ґрунтується на результатах документальної позапланової виїзної перевірки, викладеної в акті від 03 січня 2019 року щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року. Висновки контролюючого органу зводяться до того, що в ході перевірки вона не надала документів, які б підтвердили правомірність формування витрат підприємця. Разом з тим, з описової частини акту перевірки вбачається, що вона надавала особам, що здійснювали перевірку, всі необхідні первинні документи, якими супроводжувались здійснювані нею господарські операції та надано пояснення щодо цих документів та операцій. Документи, які на думку відповідача вона повинна була надати, а саме: ескізи, креслення, типові форми, деталі, механізми не є первинними документами, вони не фіксують факт здійснення господарських операцій та не є підставою для формування витрат на відміну від первинних документів, визначених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, нею на даний час оскаржуються податкові повідомлення-рішення, а тому суми грошових зобов`язань, визначених цими рішеннями вважаються неузгодженими. Таким чином, й висновки акту перевірки не можна вважати обґрунтованими та об`єктивними. Зазначено, що на час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення від 12 лютого 2019 року закінчився строк накладення адміністративного стягнення, оскільки правопорушення є разовим та не може бути триваючим. Діяння у вигляді неналежного ведення обліку доходів і витрат, а також порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування можливо допустити виключно при формуванні податкової звітності. Така дія є разовою. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 р. адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову № 26 про накладення адміністративного стягнення від 12 лютого 2019 року, винесену начальником Управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві Чубкою Світланою Борисівною про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вигляді накладення штрафу в розмірі 510 гривень. Закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, за яким постановою № 26 про накладення адміністративного стягнення від 12 лютого 2019 року, винесеної начальником Управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві Чубкою Світланою Борисівною, притягнуто до адміністративної відповідальності [PERSON] у вигляді накладення штрафу в розмірі 510 гривень. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 18.05.2022. Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12 лютого 2019 року щодо позивача начальником управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління ДФС у м. Києві Чубкою С.Б. винесена постанова № 26 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень за порушення п. 177.2 ст. 177 розділу IV Податкового кодексу України, п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 7, ч. 11 ст. 8, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ч. 1 ст. 164-1, ч. 1 ст. 165-1 КпАП України в частині неналежного ведення обліку доходів і витрат, а також порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 14-15). Позивач заперечує свою вину в порушенні податкового законодавства та оскаржила винесену постанову до суду в порядку адміністративного судочинства. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що суб`єктом владних повноважень, не зазначено доказів на підтвердження факту не надання позивачем первинних документів, які б підтвердили правомірність формування витрат підприємця. Правопорушення, вчинене позивачем, не носить характер триваючого, та на час винесення спірної постанови відповідача закінчилися строки притягнення до адміністративної відповідальності, визначені у ч. 1 ст. 38 КпАП України, відповідачем протиправно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності. Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк триваючі правопорушення припиняються, якщо факт цих правопорушень виявлено компетентним органом при проведенні перевірок. Як вбачається із встановлених порушень, неналежне ведення обліку доходів і витрат, а також порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування має постійний, триваючий та систематичний характер. Виявлені правопорушення були скоєні починаючи з 2011 року, проте виявити такі правопорушення можливо лише в ході проведення документальної перевірки, що й відображено в акті перевірки від 03 січня 2019 року. Таким чином, твердження щодо закінчення строку накладення адміністративного стягнення є безпідставним, оскільки виявлені правопорушення є триваючими, а тому строк притягнення до адміністративної відповідальності становить два місяці з дня його виявлення, тобто з 03 січня 2019 року. Крім того, апелянт наголошує на суті виявлених порушень з боку позивача, які і складають склад адміністративного правопорушення. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Колегією суддів оскаржуване рішення суду першої інстанції переглядається виключно в межах обсягу доводів та вимог апеляційної скарги, згідно норм ч. 1 ст. 308 КАС України. Справа про адміністративне правопорушення ґрунтується на результатах документальної позапланової виїзної перевірки, викладеної в акті № 8/26-15-42-04-2896016246 від 03 січня 2019 року щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року (а.с. 18-42). Висновки контролюючого органу зводяться до того, що в ході перевірки позивач не надала документів, які б підтвердили правомірність формування витрат підприємця. Разом з тим, з описової частини акту перевірки вбачається, що вона надавала особам, що здійснювали перевірку, всі необхідні первинні документи, якими супроводжувались здійснювані нею господарські операції та надано пояснення щодо цих документів та операцій. Документи, які на думку відповідача вона повинна була надати, а саме: ескізи, креслення, типові форми, деталі, механізми не є первинними документами, вони не фіксують факт здійснення господарських операцій та не є підставою для формування витрат на відміну від первинних документів, визначених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». За статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Відповідно до норм статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не зазначено доказів на підтвердження факту не надання позивачем первинних документів, які б підтвердили правомірність формування витрат підприємця взагалі. Колегія суддів, аналізуючи диспозицію норм, згідно яких позивача було притягнуто до відповідальності, констатує, що в діях позивача відсутній склад самого правопорушення, адже у даному випадку, судом розглядається не суть/зміст господарської діяльності останньої та формування звітності, а перевіряється чи дійсно був факт неподання або несвоєчасне подання позивачем звітності чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат. На переконання колегії суддів, наведені стороною апелянта доводи апеляційної скарги, передусім стосуються правової позиції сторони податкового органу у справі, в якій предметом оскарження є винесені за результатами перевірки податкові повідомлення-рішення/вимоги, під час розгляду якої і має досліджуватись наявність/відсутність у позивача права формувати витрати підприємця та правильність/реальність таких дій, у взаємозв`язку з аналізом первинної бухгалтерської звітності. Водночас, на результат розгляду даного спору, суть висновків акта визначального значення не має, передусім із-за того, що аналізується чи був в діях позивача склад правопорушення, за яке його/її притягнуто до відповідальності. Крім того, позивач зазначила про те, що на час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення від 12 лютого 2019 року закінчився строк накладення адміністративного стягнення, оскільки правопорушення є разовим та не може бути триваючим. Натомість, позиція апелянта полягає у тому, що триваючі правопорушення припиняються, якщо факт цих правопорушень виявлено компетентним органом при проведенні перевірок. Як вбачається із встановлених порушень, неналежне ведення обліку доходів і витрат, а також порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування має постійний, триваючий та систематичний характер. Виявлені правопорушення були скоєні починаючи з 2011 року, проте виявити такі правопорушення можливо лише в ході проведення документальної перевірки, що й відображено в акті перевірки від 03 січня 2019 року. Слід зазначити, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами є платниками єдиного внеску. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 6 цього закону, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Положеннями ч. 8 ст. 9 зазначеного закону, передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 4 цього закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього закону, для яких звітним періодом є календарний рік. Згідно приписів ч. 11 та ч. 12 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом; єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Статтею 234-2 КпАП України, передбачено, що органи доходів і зборів розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані, зокрема, з порушенням порядку подання декларацій про доходи та ведення обліку доходів і витрат (ст. 164-1) та порушенням законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ст. 165-1). Від імені органів доходів і зборів розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники органів доходів і зборів та їх заступники. Відповідно до ч. 1 ст. 254 КпАП України, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Частиною 1 ст. 164-1 КпАП України, визначено, що за неподання або несвоєчасне подання громадянами декларацій про доходи чи включення до декларацій перекручених даних, неведення обліку або неналежне ведення обліку доходів і витрат, для яких законами України встановлено обов`язкову форму обліку тягне за собою попередження або накладення штрафу у розмірі від трьох до восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно із ч. 1 ст. 165-1 КпАП України, порушення порядку нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності щодо єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або подання недостовірних відомостей, що використовуються в Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншої звітності та відомостей, передбачених законами України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», порушення встановленого порядку використання та здійснення операцій з коштами Пенсійного фонду України тягне за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичну особу - підприємця або особу, яка забезпечує себе роботою самостійно, від тридцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Статтею 280 КпАП України, встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону. Справа про адміністративне правопорушення ґрунтується на результатах документальної позапланової виїзної перевірки, викладеної в акті № 8/26-15-42-04-2896016246 від 03 січня 2019 року щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року. Вбачається, що правопорушення, викладені в акті перевірки, не носять характер триваючих та мали місце за період до 31 грудня 2017 року. Акт перевірки складено 03 січня 2019 року. Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що несвоєчасна сплата/неправильне ведення звітності, пов`язане з конкретною господарською операцією, не є триваючим адміністративним правопорушенням, а тому, суб`єктом владних повноважень при прийнятті постанови не враховано вимоги ст. 38 КпАП України, яка в свою чергу визначає строки накладення адміністративного стягнення. Оскільки, згідно ч. 1 ст. 38 КпАП України, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності з порушенням строків, визначених ст. 38 КпАП України та на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення закінчився строк притягнення до відповідальності. Оцінюючи наведені сторонами доводи, колегія суддів суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено. Тож, позовні вимоги підлягають задоволенню, за наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Колегія суддів перевіряла оскаржуване рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied