Рішення адміністративного суду від 2023-06-12 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Черкаській області) в якому просив: - визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії - 30.06.2021 року; - зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії - 30.06.2021 року. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 січня 2023 року в задоволенні значеного адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач, через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу. Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку. Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 січня 2023 року на розумний строк. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Черкаській області та отримує пенсію, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У квітні 2018 року пенсійним органом здійснено перерахунок пенсії [PERSON] , починаючи з 01.01.2016 року, та виплачено різницю між фактично виплаченими та належними до сплати сумами пенсії у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, щомісяця до повної виплати розрахованої суми. 17.08.2022 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 01.01.2016 року по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії - 30.06.2021 року. Листом від 20.09.2022 року ГУ ПФУ у Черкаській області відмовлено позивачу у виплаті вищевказаної компенсації (а.с.7). Позивач, обґрунтовуючи позов зазначив, що відповідач протиправно відмовив йому у виплаті компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, за період з 01.01.2016 по день фактичної виплати донарахованої частини пенсії, у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159. Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заборгованість пенсійного органу, з 01.01.2016 року, підлягає виплаті позивачеві в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, а тому враховуючи, що відповідачем з 01.01.2016 не були порушені строки виплати пенсії позивача за 2016-2017 роки, передбачені Постановою №103, підстави для нарахування компенсації за втрату частини доходів відсутні. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 (далі - Порядок № 159). Усі нормативно правові акти в редакції на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно вимог ст.1-2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно змісту статті 4, 6 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (ст. 7 Закону № 2050-ІІІ). У відповідності до вимог п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159 (далі Порядок № 159, чинний та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Крім того, згідно ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі - Закон № 2262-XII, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі, пенсій. Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Як вбачається з матеріалів справи та листа ГУ ПФУ в Черкаській області №2300-0307-8/38023 від 25.08.2022 року (а.с.35-36), згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», 02 квітня 2018 року, пенсійним органом здійснено перерахунок пенсії [PERSON] , починаючи з 01.01.2016 року. Сума перерахованих пенсій, за період з 01.01.2016 року до 31.12.2017 року, обчислена станом на 01.01.2018 року, виплачувалась [PERSON] в такому порядку: - з січня 2019 року до 31.12.2019 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 50 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії; - з січня 2020 року - щомісяця окремою сумою у розмірі 100 відсотків різниці між місячним розміром підвищеної пенсії та місячним розміром отриманої особою пенсії. Загальна сума доплати пенсії [PERSON] за 2016-2017 роки становила 48 713,96 грн. і виплачувалась в порядку, передбаченому Постановою № 103 та Постановою № 1088, а саме: - з січня 2019 року до 31.12.2019 року - 1014,87 грн. щомісяця (48 713,96 грн. : 24 місяці *50%); - з січня 2020 року - до повної виплати розрахованої суми - по 2029,75 грн. щомісяця до 30.06.2021 року (48 713,96 грн. : 24 місяці *100%). Як зазначає, у вищевказаному листі, пенсійний орган виплата доплати пенсії [PERSON] за 2016-2017 роки здійснювалась до повного погашення заборгованості - до червня 2021 року включно. Обґрунтовуючи правомірність дій щодо поетапної виплати позивачу перерахованої у квітні 2018 року пенсії, за період з 01.01.2016 року, відповідач посилається на наведену постанову Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103, а також постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати пенсій окремим категоріям громадян» від 24 грудня 2019 року № 1088. Колегія суддів наголошує, що позивач не оскаржував дії відповідача щодо розстрочення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року, на підставі наведених постанов КМУ, і не звертався до суду з позовом щодо виплати перерахованої пенсії, починаючи з 01.01.2016 року, в повному обсязі без застосування вказаних вище постанов КМУ. Питання щодо виплати перерахованої згідно постанов Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 та від 24.12.2019 року № 1088 пенсії не є предметом розгляду даної справи. Разом з цим, колегія суддів зазначає, що 19.11.2019 року набрало законної сили судове рішення у справі № 826/12704/18 щодо скасування п. 3 постанови КМУ від 21.02.2018 року № 103 щодо розстрочення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), тобто, в тому числі, позивачу у даній справі. Також, 29.09.2020 року набрало законної сили судове рішення у справі № 640/620/20 про визнання протиправною та нечинною частини 2 пункту 1 постанови КМУ від 24.12.2019 року № 1088 щодо розстрочення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), тобто, в тому числі, позивачу у даній справі. Згідно розрахунку ГУ ПФУ в Черкаській області від 06.04.2018 року, утримання суми виплаченої пенсії позивача, перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 01.05.2018 року складала 57 648,56 грн. (а.с.26). Будь-яких доводів щодо підстав затримки виплати заборгованості з перерахованої пенсії позивача, відповідачем не наведено. Відповідач лише посилається на постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 та від 24.12.2019 року № 1088. Водночас, в період виплати заборгованості перерахованої пенсії, починаючи з 29.09.2020 року по червень 2021 року вказані постанови не були чинними на законодавчому рівні. З огляду на те, що відповідачем не наведено жодних підстав для затримки виплати заборгованості з перерахованої пенсії, у період з 01.01.2016 року по 31.06.2021 року, починаючи з 29.09.2020 року та фактично вказана сума пенсії виплачена в повному обсязі у червні 2021 року, тобто, із затримкою на один і більше календарних місяців, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходу (пенсії) у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за весь час затримки, який у спірних правовідносинах становить - з 29.09.2020 року по червень 2021 року. Колегія суддів зазначає, що у заявленому позові позивач посилається на порушення виплати перерахованої пенсії з 01.01.2016 року, однак, не вказує, за який період затримки йому має бути виплачена компенсація втрати чистини доходу (щодо отримання пенсії за наведений період). За встановлених у сукупності обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню із визначенням періоду затримки перерахованої пенсії з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року (поетапність виплати до 01.01.2018) та з 29.09.2020 року по червень 2021 року (день виплати заборгованості пенсії). Що строку звернення із заявленим позовом, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 240/186/20, від 17 листопада 2021 року у справі № 460/4188/20, від 20 квітня 2022 року у справі № 461/1390/16-а, згідно яких, у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати саме з моментом отримання листа-відповіді органу Пенсійного фонду України про відмову у виплаті особі компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, пов`язується початок перебігу строку на звернення до суду з позовом про визнання протиправним рішення власника або уповноваженого ним органу (особи) щодо відмови у виплаті відповідної компенсації та зобов`язання останнього її виплатити. Саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт ймовірного порушення суб`єктом владних повноважень права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до адміністративного суду. Застосовуючи вказані висновки ВС до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що у даному випадку, ГУ ПФУ у Черкаській області надало відповідь позивачу 20.09.2022 року, про що свідчить лист, яким позивачу відмовлено у виплаті вищевказаної компенсації (а.с.7). Саме про таке за своєю суттю публічно-владне управлінське рішення йдеться й у положеннях частини першої статті 7 Закону № 2050-ІІІ. За таких обставин, саме з моменту отримання зазначеного листа-відповіді розпочався перебіг передбаченого частиною другою статті 122 КАС України шестимісячного строку для звернення до суду із заявленими позовними вимогами, відповідно позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050 та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 24.10.2011 № 6-38цс-11, від 18.11.2014 № 21-518а14, від 11.07.2017 № 21-2003а16, постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17. Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що [PERSON] , відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», має право на компенсацію за втрату частини пенсії, у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої пенсії, заборгованість по якій остаточно була виплачена у червні 2021 року. Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98). У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02). Доводи викладені відповідачем є безпідставними та необґрунтованими, носять формальний характер і не ґрунтуються ні на фактичних обставинах, ні на вимогах закону. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року). Таким чином, відповідач діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначених Конституцією та законами України, необґрунтовано та незаконно. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року). Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта в ладних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, під час подання позовної заяви та апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2602,80 грн., який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, як суб`єкта владних повноважень, відповідно до ст. 139 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Результат розгляду: granted