Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив: визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-9816-17 від 09 лютого 2021 року та №Ф-9816-17 від 11 березня 2021 року про сплату боргу (недоїмки). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з січня 2018 року фактично припинив здійснювати та вести господарську діяльність, доходи не отримував. Крім цього, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у період, за який винесені оскаржувані вимоги, нарахував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2021 №Ф-9816-17 в частині суми недоїмки у розмірі 19512,02 грн., від 11.03.2021 №Ф-9816-17 в частині суми недоїмки у розмірі 19512,02 грн. В іншій частині позову відмовлено. Суд виходив з того, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Встановивши, що з січня 2018 року по січень 2021 року позивач був працевлаштований та єдиний внесок за нього сплачувався роботодавцем, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку по сплаті єдиного внеску, тому оскаржувані вимоги в частині визначення до сплати сум недоїмки у розмірі 19512,02 грн. є протиправними. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідач наполягає на правомірності оскаржуваних позивачем вимог про сплату боргу, оскільки в період, коли позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, він відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» був платником єдиного внеску. Крім того, відповідач посилається на те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів встановлено отримання позивачем доходів у 2019 році як доходів, виплачених фізичній особі - підприємцю, тому твердження позивача , що ним не здійснювалась підприємницька діяльність, є необґрунтованими. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. Позивач (його представник) в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання позивач повідомлений судом належним чином. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Виходячи з визначених вказаною правовою нормою повноважень суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції та доводів і вимог, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, питання законності та обґрунтованості рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції в межах цього апеляційного провадження. Під час розгляду апеляційної скарги суд витребував від позивача відомості щодо наведених відповідачем обставин про виплачені позивачу доходи протягом ІІ-IV кварталів 2019 року. Вимоги суду позивачем станом на час розгляду апеляційної скарги не виконані, у зв`язку з чим суд відповідно до ч.6 ст.77 КАС України суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач - [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.03.2003 з видами діяльності по КВЕД 52.25.0 (роздрібна торгівля алкогольними та іншими напоями), 52.11.0 (роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах з перевагою продовольчого асортименту). 14.03.2013 позивача взято на облік у Головному управлінні ДПС у Дніпропетровській області як платника єдиного внеску. 26.03.2021 до ЄДРПОУ внесений запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] . Станом на 31.01.2021 за даними контролюючого органу в інтегрованій картці платника ФОП [PERSON] обліковується заборгованість по оплаті єдиного внеску Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області у сумі 25574,97 грн., у зв`язку з чим відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2021 № Ф-9816-17 на суму боргу у загальному розмірі 25574,97 грн., у тому числі: недоїмка - 19512,02 грн., штрафи - 1948,29 грн., пеня - 4114,66 грн. (а.с. 6). Станом на 28.02.2021 в інтегрованій картці платника ФОП [PERSON] обліковується заборгованість по оплаті єдиного внеску у сумі 24756,72 грн., у зв`язку з чим відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11.03.2021 № Ф-9816-17 на суму боргу у загальному розмірі 24756,72 грн., у тому числі: недоїмка - 19512,02 грн., штрафи - 1130,04 грн., пеня - 4114,66 грн. (а.с. 7). Недоїмка за спірними вимогами утворилась внаслідок нарахування позивачу сум єдиного соціального внеску за період І квартал 2019 року - IV квартал 2020 року у загальному розмірі 19512,02 грн. При цьому контролюючий виходив з того, що оскільки у вказаний період позивач доходів не отримував, податкову звітність не подавав, єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача контролюючим органом нарахований у розмірі мінімального страхового внеску. В даному випадку позиція відповідача щодо обов`язку сплати єдиного внеску, ґрунтується на тому, що сам факт наявності в ЄДР відомостей про позивача, як зареєстрованого суб`єкта підприємницької діяльності, незалежно від того чи фактично ним така діяльність здійснювалась, є підставою для сплати єдиного внеску на соціальне страхування. Встановлені у справі обставини також свідчать про те, що протягом вказаного вище періоду позивач працював за трудовим договором в ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» і роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок, що підтверджується сформованою органом Пенсійного фонду випискою від 24.03.2021 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (форма ОК-5), яка містить відомості про фактично отриманий [PERSON] заробіток та сплату страхових внесків роботодавцем позивача - ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», зокрема, за період з січня 2019 року по січень 2021 року включно. З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції. Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом 2019-2020 років був найманим працівником та його роботодавець сплачував за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір. Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону); філії, представництва, інші відокремлені підрозділи підприємств, установ та організацій (у тому числі міжнародні), утворені відповідно до законодавства України, які мають окремий баланс і самостійно здійснюють розрахунки із застрахованими особами (абз.5 п.1 ч.1 ст.4 Закону); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст.4 Закону). За правилами абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: п.2 - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; п.3 - для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 цього Закону). Таким чином, фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності є платником єдиного внеску, при цьому, враховуючи положення Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», незалежно від того чи отримує вона дохід від такої діяльності чи ні. В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, фізична особа-підприємець зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана, зокрема, у постановах від 04.12.2019 (справа №440/2149/19), від 23.01.2020 (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа №620/2449/19). За встановлених вище обставин, які відповідачем не заперечуються, позивач у періоді, за який контролюючим органом нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску (коли він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем), перебував у трудових відносинах з роботодавцем - страхувальником ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», який, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачував за нього як страхувальник єдиний соціальний внесок, що підтверджено наявними в матеріалах справи індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.13-16). З приводу наведених відповідачем в апеляційній скарзі обставин, що у 2019 році позивач отримував дохід як дохід, виплачений фізичній особі-підприємцю, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке. Наявні у справі документи, що були предметом дослідження у суді першої інстанції, свідчать, що відповідачем обов`язок позивача сплачувати єдиний внесок у період з 2019 року по 2020 рік включно у розмірі мінімального страхового внеску за місяць визначений з тих підстав, що позивач у цей період доходів не отримував, податкову звітність не подавав. Відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Отже, наведена правова норма надає контролюючому органу право формувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. В даному випадку в інтегрованій картці платника недоїмка зі сплати єдиного внеску за цей же період облікована виходячи з розміру мінімального страхового внеску. В апеляційній скарзі відповідач в обґрунтування своїх вимог посилається, окрім іншого, на відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів. Інформація, яка міститься у цих відомостях, як в них зазначено, сформована станом на 01.07.2021, тобто вже після формування та направлення позивачеві оскаржуваних ним вимог про сплату боргу (недоїмки), що свідчить про те, що такі відомості не були та не могли бути підставою для визначення позивачеві недоїмки у загальному розмірі 19512,02 грн. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані відомості не є належними доказами в розумінні ст.73 КАС України, тому дослідженню та врахуванню у цій справі не підлягають. Таким чином, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у періоді, за який контролюючим органом позивачу нараховані суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірному періоді, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність формування контролюючим органом оскаржуваних вимог про сплату боргу. Суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Результат розгляду: denied