Рішення адміністративного суду від 2022-06-13 00:00:00+03

31 березня 2021 року позивач - [PERSON] звернулась до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до відповідачів - Дрогобицької міської ради, [PERSON] , у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення 60 сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 28.01.2020 №2196, яким громадянину [PERSON] , проживаючому у м. Дрогобич, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку орієнтовною площею 700 кв.м на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02 квітня 2021 року адміністративну справу було передано за підсудністю до Львівського окружного адміністративного суду. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суді від 27 вересня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, змінено процесуальний статус відповідача [PERSON] на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що оскільки позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження обставин виникнення в неї речового права щодо спірної земельної ділянки, його природи та змісту, суд не знайшов приводів для висновку щодо суперечності прийнятого рішення міської ради повноваженням відповідача та відповідним нормам земельного законодавства, а отже, відсутні підстави для твердження про його протиправність із мотивів, які наводить позивач. Крім того, суд виснував, що оскаржуване рішення як акт індивідуальної дії породжує публічно-правові відносини між обмеженим колом суб`єктів, до яких позивач не відноситься. Суд також з покликанням на позицію Верховного Суду, яка викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 у справі №700/316/20-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.09.2021 у справі №740/4635/16-а, зауважив, що надання дозволу на на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки саме по собі не є наданням землі у власність та не свідчить про завершений факт розпорядження певною земельною ділянкою. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому, не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками. Відтак, допустимим є надання дозволу на на розроблення проекту землеустрою на одну і ту ж ділянку кільком особам. Таким чином, згідно висновків суду, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення певної земельної ділянки іншій особі безпосередньо (з урахуванням установлених у цій справі обставин) не порушує право позивача, як і не обмежує її в можливості оформлення земельної ділянки на свою користь. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник [PERSON] - адвокат Мельницька Ганна Володимирівна оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та закрити провадження у справі, а справу передати для розгляду за правилами цивільного судочинства до Дрогобицького міськрайонного суду. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції ст.19 КАС України та зазначає, що даний спір не відповідає критеріям адміністративного. На думку скаржника, спірні правовідносини виникли з приводу втручання відповідача у приватне право та інтерес позивача у сфері земельних відносин та справа підлягає розгляду за правилами ЦПК України. Зазначає, що оскаржуваним рішенням відповідача гр. [PERSON] наданий дозвіл формувати земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку включно із спірною частиною присадибної земельної ділянки позивача (приблизно 300 кв.м). Формування земельної ділянки площею 700 кв.м як об`єкта цивільних прав передбачає визначення меж такої, винесення межових знаків в натуру (на місцевість), реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Судом не враховано, що формування належної позивачу її присадибної ділянки (саду) у складі іншої земельної ділянки з іншим цільовим призначенням та іншими межами порушує право позивача на землю та сворює перешкоди як у користуванні, так і у формуванні та оформленні права власності на ділянку для ведення садівництва. Крім того, зазначає, що позивач оскаржує рішення відповідача, оскільки спірна частина земельної ділянки (сад) облікована за її будинком, перебуває у її користуванні, щодо цієї частини ділянки [PERSON] отримала рішення відповідача про надання дозволу на складання проекту землеустрою (рішення №509 від 08.07.2021) для передачі у власність та саме цю ділянку в силу норм статей 116, 121 ЗК України позивач має намір отримати у власність (безоплатно приватизувати) для ведення садівництва. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзивів на неї, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в її задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є власницею житлового будинку на [ADDRESS] , який успадкувала за своєю матір`ю, що засвідчується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 14.02.1986. Зі змісту довідки від 24.11.2003 №2053, виданої Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, будинок на [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] , у графі «на підставі» вказано, що площа земельної ділянки - 1336 кв.м. Матеріалами справи засвідчується, що позивачу надано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 4610600000:01:026:0054, площею 0,0868 га, на [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 31.05.2013 № [NUMBER] та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2013 №4247265. Із матеріалів справи також слідує, що Дрогобицькою міською радою розглядалося питання щодо надання [PERSON] та [PERSON] дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд й відмовлено в такому дозволі (рішення від 20.12.2018 №1499, від 11.03.2019 №1636). Також установлено, що [PERSON] було подано на ім`я міського голови м. Дрогобича заяву від 23.12.2019 ро надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 7 сотих на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Із протоколу від 23.01.2020 №138 засідання постійної комісії Дрогобицької міської ради з питань регулювання земельних відносин випливає, що питання надання згоди на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на Рильського було рекомендоване раді з позитивним висновком. Встановлено, що рішенням Дрогобицької міської ради від 28.01.2020 №2196 було надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 700 кв.м на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач, вважаючи рішення 60 сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 28.01.2020 №2196 яке стосується надання дозволу на розроблення проекту землеустрою гр. [PERSON] , протиправним, звернулась до суду з вимогами про його скасування. Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке. Як установлено частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже з наведеної норми Конституції України слідує, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні правовідносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто і на наявність юридичного спору. В свою чергу, неодмінними елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. З огляду на положення ст.ст. 5, 21, 245 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. Згідно з викладеною правової позиції Конституційного Суду України підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 29 березня 2018 року (справа №805/3115/15-а), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Вказаний принцип також закріплений в частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси і просити про їх захист. Захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції. При цьому суд повинен перевірити належність справи до відповідної юрисдикції. Закріплений у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в Україні. Відповідно до статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін встановленим законом у ст.6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом (рішення у справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria»)). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників,

Результат розгляду: denied