Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування У грудні 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач-1), прокуратури Волинської області (далі - відповідач-2) про визнання протиправним і скасування наказу Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» про звільнення позивача із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13 травня 2003 року № 433, поновлення позивача на посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 24 грудня 2011 року або на рівноцінній посаді, стягнення з прокуратури Волинської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 грудня 2011 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі, стягнуто з Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 000,00 грн. Позивач позовні вимоги мотивував тим, що його неправомірно звільнили з органів прокуратури за порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, що охоплюється кримінальною справою, порушеною Генеральною прокуратурою України постановою від 14 грудня 2011 року відносно нього за частиною третьою статті 152 та частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Тобто, його фактично притягнуто до дисциплінарної відповідальності з тих самих підстав, з яких фактично порушено кримінальне провадження. Однак, на час притягнення його до дисциплінарної відповідальності відносно нього вирок суду в кримінальній справі не виносився, тому відповідно до частини другої статті 2 КК України він вважається невинуватим у вчиненні злочину. Таким чином, лише вирок суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, та матеріали кримінальної справи, якими встановлено певні діяння можуть бути використані при наданні оцінки протиправності вчинку. Аналогічно, лише за наявності вироку у кримінальній справі відповідні матеріали можуть використовуватись в обґрунтування скоєння проступку. Тобто, на час його звільнення достатньо обґрунтованих та законних підстав стверджувати про порушення ним вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури України, Дисциплінарного статуту прокуратури України, вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури не було. Просив позов задовольнити. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року у справі №140/3530/19 частково задоволено позов [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Волинської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким прокурора Ківерцівського району Волинської області [PERSON] звільнено із займаної посади із позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13 травня 2003 року №433к. Поновлено [PERSON] в системі прокуратури України на посаді рівнозначній посаді прокурора Ківерцівського району Волинської області з 26 грудня 2011 року. Стягнуто солідарно з Волинської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Стягнуто з Волинської обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі визначеному відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року за період з 24 грудня 2011 року по 25 січня 2021 року включно. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року скасовано, позов [PERSON] до Офісу Генерального прокурора, Волинської обласної прокуратури про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди залишено без розгляду. Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 року у справі №140/3530/19 скасовано, справу направлено на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та прокуратури Волинської області залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26січня 2021 року у справі №140/3530/19 без змін. Ухвалюючи рішення суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку щодо неправомірного притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, оскільки обставини, які зазначені у спірному наказі та поданні від 22 грудня 2011 року не дають достеменних підстав вважати, що позивачем недотримано загальноприйнятих норм моралі та поведінки, а потребують надання їм належної оцінки при винесенні судом рішення у відповідній кримінальній справі тобто доведення або недоведення вини позивача у скоєнні проступку. Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування У касаційних скаргах Волинська обласна прокуратура та Офіс Генерального указують на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та залишити позовну заяву [PERSON] без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду. Підставою касаційного оскарження відповідачами рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Під час ухвалення оскаржуваних судових рішень у цій справі, в частині доводів сторони відповідачів щодо пропуску позивачем строків звернення до суду та застосування у такому випадку положень частини три, чотири статті 123 КАС України, суди вирішили справу без урахування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №804/5529/15, від 18 березня 2021 року у справі №320/2915/20, від 20 січня 2021 року у справі №1140/2209/18. Так, у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №804/5529/15 та від 18 березня 2021 року у справі №320/2915/20 зазначено про те, що: «Ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою не унеможливлюють звернення позивача до суду за захистом своїх прав через представника у встановлений законом строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права". Подібність правовідносин у справі полягає у ідентичності сторони позивача, які в обох випадках є колишніми працівниками прокуратури, предмету спору - звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення уже після прийняття кінцевого процесуального рішення по кримінальному проваджені, а також висновків Верховного Суду щодо обставин пропуску строку звернення до суду з позовом про визнання протиправним наказу про звільнення у зв`язку із перебуванням під вартою.» Також на обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження відповідачі зазначають, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не правильно застосовані норми матеріального права без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №П/9901/101/18 (провадження №11 -217заі 18), постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №826/12916/15, від 06 березня 2019 року у справі №824/424/16-а, від 13 березня 2019 року у справі №826/751/16, від 27 червня 2019 року у справі №826/5732/16, від 26 липня 2019 року у справі №826/8797/15, від 09 жовтня 2019 року у справі №П/811/1672/15, від 12 вересня 2019 року у справі №821/3736/15-а, від 22 жовтня 2019 року у справі №816/584/17, від 15 квітня 2020 року у справі №826/5596/17, від 19 травня 2020 року у справі №9901/226/19 щодо застосування частини першої статті 235 КЗпП України, якою не передбачено альтернативного варіанту щодо вибору посади, адже особа, що звільнена із порушенням вимог вищенаведених норм повинна бути поновлена на попередній посаді (роботі). Скаржники указують на те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не правильно застосовані норми матеріального права без урахування висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі №808/900/17, від 09 квітня 2021 року у справі №260/1484/18 щодо відшкодування моральної шкоди. У постановах від 06 серпня 2020 року у справі №813/851/16, від 27 квітня 2021 року у справі №826/8332/17 Верховний Суд указав на те, що суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає. Позиція інших учасників справи Від позивача до суду надійшов відзив на касаційні скарги відповідачів, в якому він просить залишити без задоволення касаційні скарги відповідачів. Рух касаційної скарги Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Волинської обласної прокуратури на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року. Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 січня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 02 листопада 2022 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи Позивач працював в органах прокуратури з 01 серпня 1989 року по 23 грудня 2011 року. Наказом Генерального прокурора № 1215к від 09 вересня 2010 року позивач призначений на посаду прокурора Ківерцівського району Волинської області. Генеральним прокурором України 23 грудня 2011 року прийнято наказ №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого на підставі статтей 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статті 11 Дисциплінарного статуту України та пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Ківерцівського району Волинської області [PERSON] звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13 травня 2003 року № 433. Наказом Генерального прокурора України №2086к від 23 грудня 2011 року прокурор Ківерцівського району Волинської області старший радник юстиції [PERSON] , діючи всупереч інтересам служби та з корисних мотивів, вимагав та отримав 14 грудня 2011 року від зацікавленої особи хабаря у розмірі 5,5 тис. дол. США за неприйняття законного рішення по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за частиною третьою статті 152, частиною другою статті 186 КК України. Згідно з наказом Генеральною прокуратурою України 14 грудня 2011 року щодо [PERSON] порушено кримінальну справу за частиною третьою статті 368 КК України та обрано запобіжний захід. Своїми діями [PERSON] порушив Присягу працівника прокуратури та вчинив проступок, який порочить його як працівника прокуратури, у зв`язку з чим підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності. Апеляційним судом встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи від 14 грудня 2011 року щодо [PERSON] та [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України (далі - Постанова від 14 грудня 2011 року). Вказаною Постановою встановлено, що [PERSON] , будучи службовою особою, діючи за попередньою змовою групою ї осіб із [PERSON] , одержав, поєднаного із вимаганням хабаря у сумі 5 500 доларів США, за вчинення в інтересах [PERSON] дій, із використанням наданого йому службового становища. В межах вказаного кримінального провадження 19 грудня 2011 року винесено постанову про притягнення як обвинуваченого [PERSON] та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. 22 грудня 2011 року прокурором Волинської області за №15-7вих-11 направлено Генеральному прокурору України подання про звільнення з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області [PERSON] з позбавленням його класного чину (далі - Подання від 22 грудня 2011 року). Необхідність звільнення обґрунтовано обставинами викладеними в Постанові від 14 грудня 2011 року та зазначено: «…Факт порушення кримінальної справи відносно прокурора Ківерцівського району [PERSON] набув негативного резонансу в області. Зазначені вище обставини викликали негативну оцінку і в працівників прокуратури області. Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається причетність прокурора Ківерцівського району [PERSON] до вчинення злочину, тобто проступку, який порочить його як працівника прокуратури, останній підлягає звільненню з посади та органів прокуратури з позбавленням класного чину…». 23 грудня 2011 року Генеральним прокурором України прийнято наказ №2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого на підставі статтей 46-2, 48 Закону України «Про прокуратуру», частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статті 11 Дисциплінарного статуту України та пункту 10 Положення про класні чини працівників органів прокуратури України, за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Ківерцівського району Волинської області [PERSON] звільнено із займаної посади з позбавленням його класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13 травня 2003 року №433 (далі - Наказ №2086к від 23 грудня 2011 року, оскаржуваний Наказ). Як вбачається з оскаржуваного Наказу, підставами для його винесення слугувало наступне: «Прокурор Ківерцівського району Волинської області старший радник юстиції [PERSON] , діючи всупереч інтересам служби та з корисних мотивів, вимагав та отримав 14 грудня 2011 року від зацікавленої особи хабара у розмірі 5,5 тис. дол. США, за неприйняття законного рішення по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за частиною третьою статті 152, частиною другою статті 186 КК України. Генеральною прокуратурою України 14 грудня 2011 року щодо [PERSON] порушено кримінальну справу за частиною третьою статті 368 КК України та обрано запобіжний захід. Своїми діями [PERSON] порушив Присягу працівника прокуратури та вчинив проступок, який порочить його як працівника прокуратури, у зв`язку з чим підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності». Разом з тим, вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року у справі №1715/6764/12 за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 152 КК України, [PERSON] визнано невинним в пред`явленому йому обвинувачені і виправдано за недоведеністю його участі у вчинені інкримінованого злочину (далі - вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2019 року у справі №1715/6764/12). Позивач не погоджуючись з рішенням щодо його звільнення та наказом Генерального прокурора України №2086к від 23 грудня 2011 року, уважаючи їх протиправними, звернувся до суду із цим позовом. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається та аргументів учасників справи Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. У касаційних скаргах скаржники, серед іншого, посилаються на те, що судом апеляційної інстанції не ухвалено рішення без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №804/5529/15, від 18 березня 2021 року у справі №320/2915/20, від 20 січня 2021 року у справі №1140/2209/18 щодо пропуску позивачем строків звернення до суду та застосування у такому випадку положень частини три, чотири статті 123 КАС України. Верховний Суд у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 804/5529/15, від 18 березня 2021 року у справі №320/2915/20 зазначив, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою не унеможливлюють звернення позивача до суду за захистом своїх прав через представника у встановлений законодавством строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права. У справі №1140/2209/18 при оцінці поважності причин пропуску звернення до суду апеляційної інстанції суд касаційної інстанції виходив з того, що представником позивача подано апеляційну скаргу з одноденним пропуском встановленого КАС України 30-ти денного строку оскарження рішення суду апеляційної інстанції, що свідчить про намір учасника процесу своєчасно реалізувати свій процесуальний обов`язок за наявності об`єктивної перешкоди, яка незалежала від нього. При цьому, суд касаційної врахував тривалість строку (один день), який пропущено, поведінку позивача протягом цього строку, дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінював їх у сукупності. Верховний Суд надаючи оцінку доводам касаційних скарг відповідачів в частині пропущення позивачем строку звернення до суду, зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі тощо. Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частина п`ята вказаної статті визначає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої, четвертої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Вказані норми відповідають приписами статей 99, 100 КАС України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з посади). Так, відповідно до частин першої - третьої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Статтею 100 КАС України визначені наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, відповідно до частини першої якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Верховний Суд вважає за необхідне указати про те, що в адміністративному процесі діє принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України). Вказаній нормі процесуального закону кореспондує частина четверта статті 77 КАС України, за змістом якої суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Таким чином, з метою встановлення істини (обставин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом) суди попередніх інстанцій не тільки не обмежені процесуальним законом щодо збору доказів, а й зобов`язані були вчинити всі необхідні процесуальні дії, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі в частині розглядуваного питання щодо обставин пропуску [PERSON] строку звернення до суду з позовом. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 23 грудня 2011 року № 2086к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури, [PERSON] звільнено з посади прокурора Ківерцівського району Волинської області з позбавленням класного чину старшого радника юстиції, присвоєного наказом Генерального прокурора України від 13 травня 2003 року №433к. Із вказаним наказом позивач ознайомився 29 грудня 2011 року. Не погоджуючись із рішенням щодо свого звільнення та вважаючи вказаний вище наказ незаконним і необґрунтованим, 02 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом. В якості обставин, які перешкоджали [PERSON] звернутися до суду з позовом у строки, встановлені законом, зазначено те, що на час видання Генеральним прокурором України оспорюваного наказу від 23 грудня 2011 року №2086к не було достатньо законних підстав стверджувати про порушення позивачем вимог Закону України «Про прокуратуру», Присяги працівника прокуратури України, Дисциплінарного статуту прокуратури України та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури. Крім того, станом на 23 грудня 2011 року (дату винесення наказу) обвинувальний вирок щодо позивача постановлений не був. Також позивач перебував під вартою. На нього постійно чинився тиск та залякування зі сторони державних органів. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №1140/2209/18). Верховний Суд зазначає, що у пунктах 76-77 постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №140/3530/19 зазначено, що «Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). З огляду на характер спірних правовідносин та обставини даної справи, визнаючи неповажними причини пропуску строку звернення позивача до суду, при неповному дослідженні всіх обставин та ненаданні відповідної правової оцінки всім доводам сторін, суд апеляційної інстанції дійшов передчасних та помилкових висновків щодо наявності підстав для залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду». Вказаною постановою від 08 грудня 2021 року Верховний Суд скасував постанову від Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2021 у справі №140/3530/19 скасував та справу направив на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції - Восьмого апеляційного адміністративного суду. Відповідно до частини п`ятої статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Частиною шостою статті 353 КАС України визначено, що постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи. Слід зазначити, що судом апеляційної інстанції під час винесення постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року не досліджувались всі обставини та не надавалась відповідна правова оцінка всім доводам сторін щодо поважності або неповажності причин пропуску строку звернення позивача до суду. Незважаючи на те, що такі підстави зазначені в апеляційній скарзі. Тобто при новому розгляді суд апеляційної інстанції не обґрунтував відхилення або прийняття цієї підстави апеляційного оскарження, з урахуванням доводів апеляційної скарги. Верховний Суд не надає оцінку іншим доводам касаційних скарг відповідачів в частині застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права щодо поновлення позивача на посаді та стягнення часу вимушеного прогулу, тому що першочерговим питанням у цій справі є визначення поважності/неповажності причин пропуску строку звернення позивача до суду. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі. Враховуючи наведене, перевіривши за матеріалами адміністративної справи доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття даного касаційного провадження, Верховний Суд встановив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а тому в силу положень статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване судове рішення - скасуванню, а справа направленню на продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

Результат розгляду: partial