Рішення адміністративного суду від 2022-05-12 00:00:00+03

[PERSON] - громадянка Республіки Казахстан звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач ДМСУ) та просить: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10.08.2018 №241-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати ДМСУ визнати громадянку Республіки Казахстан [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, відповідач не з`ясував актуальну ситуацію у країні її походження та не врахував, що позивач має об`єктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погодившись з таким рішенням позивач через уповноваженого представника подала до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Скаргу апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а ухвалене рішення не відповідає принципам законності та справедливості. Зокрема, апелянт вказує на те, що розгляд справи відбувся поверхово, допущено формальний підхід до ситуації, яка склалася у позивача. Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою [PERSON] , призначено розгляд справи в порядку письмового провадження з 11.02.2022. Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, у якій висловлені заперечення проти доводів апелянта, підтримано позицію, що надавалася суду першої інстанції під час розгляду справи. Від Офісу Генерального прокурора відзиву на апеляційні скарги не надходило. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів встановила наступне. Як свідчать фактичні обставини справи, [PERSON] , народилася [INFO] в с. Аулієколь, Аулієкольський район, Кустанайської області, Республіки Казахстан, громадянка Республіки Казахстан, за національністю полячка, сповідує католицизм, має вищу освіту, закінчила Південно-Уральський державний університет, рідною мовою є російська, володіє українською та польською мовами, вдова, має дорослого сина. В Казахстані позивачка працювала бухгалтером в середній школі № 2 міста Лісаковська міської адміністрації Кустанайської області Казахстану. [PERSON] покинула Казахстан у травні 2008 року, прямуючи транзитом через територію Російської Федерації до міста Первомайськ (Україна), де на той час проживали її рідні. До України прибула потягом легально 31.05.2008, прямуючи за маршрутом: місто Лісаковськ (Республіка Казахстан) - місто Челябінськ (Російська Федерація) автобусом, а з міста Челябінськ до міста Куп`янськ (Україна) потягом. На підтвердження своєї особи позивачка надала: - копію паспорта громадянки Казахстан серії [NUMBER] , виданий 06.04.2002 МІА ОF REPUBLIC KAZAKSTAN та дійсний до 06.04.2012, згідно якого позивачка є громадянкою Республіки Казахстан; копію диплому серії [NUMBER] від 25.06.2003 про закінчення Південного-Уральського державного університету міста Челябінськ; копію довідки про звільнення серії КИВ №16809. Позивач 16.04.2014 вперше звернулася за захистом в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві. Проте, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 02.04.2015 № 203 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. [PERSON] 22.12.2017 вдруге звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України, вказавши в заяві-анкеті від 17.01.2018 та під час проведених співбесід, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя, зокрема, на підставі того, що їй стало відомо про наявність матеріалів Служби безпеки України щодо її фізичного знищення, замовником якого є невстановлена група осіб із Республіки Казахстан. Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 № 241-18 відмовлено позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (належним чином засвідчені копії в матеріалах справи). Відмову вмотивовано необґрунтованістю поданої заяви та підтримано висновок Управління Державної міграційної служби в Київській області від 05.07.2018 (справа №2017KV0090). Також в рішенні Державної міграційної служби України від 10.08.2018 №241-18 зазначено, що стосовно заявника умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. Такі обставини зумовили звернення позивача до суду з адміністративним позовом. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Конвенція про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою та третьою статті 8 цього Закону. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону №3671-VI). Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України. Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону №3671-VI). Згідно частини дванадцятої 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою. Положеннями частини п`ятої статті Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення прийнято відповідно до пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та на підставі письмового висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Виходячи з матеріалів особової справи, зокрема протоколів співбесіди та висновку від 05.07.2018, [PERSON] покинула Казахстан в травні 2008 року, прямуючи транзитом через територію Російської Федерації до міста Первомайськ (Україна), де на той час проживали рідні позивачки. До України прибула потягом легально 31.05.2008, прямуючи за маршрутом місто Лісаковськ (Республіка Казахстан) - місто Челябінськ (Російська Федерація) автобусом, а з міста Челябінськ до міста Куп`янськ (Україна) потягом. Вперше за захистом в Україні звернулась 16.04.2014, однак рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 203 від 02.04.2015 їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві від 05.12.2017, в заяві-анкеті від 22.12.2017 та під час проведених співбесід від 17.01.2018, від 27.04.2018 та від 22.06.2018 позивач повідомляла, що причиною звернення за захистом є побоювання за своє життя, зокрема, що їй стало відомо про наявність матеріалів Служби безпеки України Харківської області щодо її фізичного знищення, замовником якого є невстановлена група осіб із Республіки Казахстан. Разом з тим, причиною повторного звернення за захистом в Україні позивач вказала побоювання стати жертвою замовного фізичного її знищення, яке надійшло із Республіки Казахстан, про яке їй стало відомо вже під час перебування на території України. До того ж, під час співбесіди 17.01.2018 позивачка стверджувала, що причиною залишення країни громадянського походження є переслідування з боку партії Нур Отан , постійні погрози у вигляді підпалу квартири, загрози викрадення дитини, якій на той час виповнилося 9 років. Також під час співбесіди 17.01.2018 позивачка зазначила, що першопричиною виникнення переслідувань стало те, що вона в травні-червні 2007 року вступила до лав партії Нур Отан , а в серпні цього ж року покинула ряди вищезазначеної партії, на підставі того, що в серпні 2007 року в Республіці Казахстан розпочалися парламентські вибори, на яких позивачка була секретарем виборчої комісії, їй в ультимативній формі ставилося завдання сфальсифікувати результати виборів на ввіреній їй ділянці, проте позивачка відмовилась і в той же день написала заяву про вихід з партії. Водночас, як вбачається з наявних у справі матеріалів, під час звернення за захистом у 2014 році позивачка не зазначала про членство у вказаній партії та взагалі про наявність переслідувань щодо неї за ознакою політичних переконань. В анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2014, у пункті 4.2 позивачка особисто вказала, що була членом міжнародного благодійного фонду «Миролюб», не вказавши при цьому членство у партії Нур Отан . При цьому позивач не надала жодних документів, які б підтверджували її діяльність у партії Нур Отан . Відтак, викликають обґрунтований сумнів повідомлення позивачки про членство в партії Нур Отан , а також наявність обставин переслідування з боку представників зазначеної партії, пов`язане з її діяльністю, як секретаря виборчої комісії. З матеріалів особової справи [PERSON] також вбачається, що 27.04.2018 під час співбесіди остання зазначила, що однією з причин, яка змусила її виїхати з території Казахстану стало те, що невстановлені особи, повісили її чоловіка в гаражі. Водночас, в заяві про визнання біженцем від 16.04.2014 позивачка вказала про переслідування за етнічною та національною ознаками в Республіці Казахстан, а також про погрози від екстремістські налаштованого корінного населення, що привело до самогубства її чоловіка. Зокрема, під час розгляду особової справи №20Н-КYІV0036 позивачка зазначала про доведення її чоловіка до самогубства через етнічні ознаки. При цьому, під час співбесіди 17.01.2018 позивачка зазначила, що у Казахстані не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства та приналежністю до громадських організацій. Як зазначає відповідач, факт загибелі чоловіка позивачки в Казахстані мав місце, але він не пов`язаний з політичною діяльністю та переслідуваннями через будь-які конвенційні ознаки. Крім того, позивачка не володіє достовірними фактами стосовно обставин справи загибелі чоловіка, тому пов`язувати загибель чоловіка із побоюванням позивача щодо її переслідування збоку представників влади Казахстану є безпідставним, а зазначена в заяві від 16.04.2014 та під час співбесід обставина ґрунтується лише на припущеннях. Відтак, інформація надана позивачем під час звернень у 2014 та 2018 роках є суперечливою та непослідовною, обґрунтованого зв`язку між загибеллю її чоловіка та твердженнями про політичні та етнічні переслідування, що стали причиною цього, не встановлено. Щодо обставин існування замовного знищення з боку групи осіб з Республіки Казахстан, то з матеріалів особової справи вбачається, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.12.2017 позивачка вказала, що в жовтні-листопаді 2017 року остання була допитана в СІЗО за дорученням Управління Служби безпеки України в Харківській області з приводу наявних в них матеріалів стосовно фізичного знищення позивача, яке замовила група невстановлених осіб із Республіки Казахстан. Проте під час співбесіди від 22.06.2018 позивач розповіла, що в березні 2018 року слідчий повідомив, що в Шевченківського УП ГУНП України в місті Києві на розгляді знаходяться матеріали справи, направлені Службою безпеки України стосовно фізичного знищення позивача. Водночас, позивач проживає на території України з 2008 року, та жодної інформації або підтверджень, що вказане мало відбутися саме за замовленням казахської влади, відповідачем під час перевірки встановлено не було. Щодо твердження позивачки про її еміграцію з країни походження через переслідування за національною та етнічною ознакою, то вищевикладені обставини раніше вже досліджувалися відповідачем та стали підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, остання утримується в СІЗО на підставі екстрадиційної перевірки з метою видачі останньої Республіці Казахстан, де [PERSON] розшукується правоохоронними органами Республіки Казахстан за вчинення злочину передбаченого п. «б» ч. 2, п. «б» частини третьої статті 177 Кримінального Кодексу Республіки Казахстан (шахрайство), що відповідає частині третій статті 190 Кримінального Кодексу України. Отже, є підстави вважати, що виїзд позивача з Республіки Казахстан спричинений прагненням переховуватися від правосуддя, а не реальним ризиком зазнати серйозної шкоди у зв`язку з незаконним переслідуванням. Окрім зазначеного, [PERSON] , вже перебуваючи на території України, позивач притягувалася до кримінальної відповідальності у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 189, частиною третьою статті 289, частиною третьою статті 358 та частиною першою статті 393 Кримінального Кодексу України (термін ув`язнення 6 років). За приписами статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. Особа, яка шукає притулку, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Колегія суддів звертає увагу, що позивачка перетнула кордон з Україною 31.05.2008, однак за захистом вперше звернулась лише 16.04.2014, тобто через шість років після в`їзду в Україну. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до міжнародних принципів та стандартів у сфері визначення статусу біженця та додаткового захисту, тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди. Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем. У розумінні пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН заявника можна кваліфікувати мігрантом, тобто особою, яка з причин, що відрізняється від умов, які містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Це може бути пов`язано бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. У зв`язку з цим, правовідносини, пов`язані з в`їздом іноземців на територію України для вирішення особистих питань (пошуком кращих економічних та соціальних умов життя) є сферою правового регулювання Законів України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про імміграцію» з відповідним набуттям правових статусів у порядку, визначеному цими Законами. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що основною метою звернення позивача до міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є легалізація перебування на території України. Окрім того, висновок Управління Державної міграційної служби в Київській області від 05.07.2018 (справа № 2017KV0090) про відмову позивачу у визнанні її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту містить інформацію з відкритих інтернет - джерел щодо відсутності загрози при поверненні її до країни громадянської належності, відтак для позивача не може існувати реального ризику порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року. Таким чином, позивач не може розглядатись як особа, якій у разі повернення до країни походження, може загрожувати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто такою, що потребує додаткового захисту. Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Також відсутні обставини дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Таким чином, інформація повідомлена позивачем, не є підставою для визнання її біженцем відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» У підсумку у колегії суддів немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань. Відповідач дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для кваліфікації позивача як жертви переслідувань за однією з передбачених ознак біженця. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що в разі повернення до Республіки Казахстан буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Республіки Казахстан. Обставини поверхового розгляду справи, а також неуважного ставлення до ситуації позивача, на яких наполягає уповноважений представник Лисиці Н.О. в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження під час розгляду справи. Доводи та аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied