Рішення адміністративного суду від 2022-09-08 00:00:00+03

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ), викладені у листах № 6360-6422/Л-02/8-0700/21 від 13 грудня 2021 року та № 571-384/Л-02/8-0700/21, якими заблоковано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 260/855/20 про виплату позивачу пенсії без обмежень в сумі 53191,31 грн, що становить 90% від суми, вказаної у довідці прокуратури Закарпатської області від 06 березня 2020 року № 18-85-вих.2020; зобов`язати ГУ ПФУ виплачувати позивачу пенсію у відповідності до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 260/855/20 з 01 січня \~2021 року, а різницю у виплаті станом на 01 січня 2022 року компенсувати. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 березня 2022 року у справі № 260/311/22 позов було задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в перерахунку пенсії за вислугу років у розмірі 90 % від суми місячної заробітної плати зазначеної у довідці Закарпатської обласної прокуратури № 21 від 27 жовтня 2020 року. Зобов`язано відповідача здійснити з 01 жовтня 2020 року перерахунок та виплатити пенсію за вислугу років позивачу відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на час призначення пенсії), статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII у розмірі 90 % від суми місячної заробітної плати, зазначеної у довідці Закарпатської обласної прокуратури №21 від 27 жовтня 2020 року з урахуванням раніше проведених виплат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що розмір пенсії у відсотках стосується порядку призначення пенсії, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Тому при перерахунку пенсії змінною величиною є лише розмір грошового забезпечення, а відсоткове значення розміру основної пенсії, яке обчислювалося при її призначенні відповідно до наявної у позивача вислуги років, залишається незмінним. Щодо позовної вимоги про обмеження максимального розмірі пенсії позивача, то суд прийшов до висновку про правомірність дій відповідача у цій частині вимог. У апеляційній скарзі ГУ ПФУ просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 260/855/20, що залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року, визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області від 17 березня 2020 року №921060800043 «Про відмову в перерахунку пенсії [PERSON] » та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії [PERSON] відповідно до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ (в первинній редакції), починаючи з 01 січня 2020 року, виходячи з розрахунку 90% від суми місячної заробітної плати без обмеження граничним розміром на підставі довідки прокуратури Закарпатської області від 06 березня 2020 року №18-85-вих.2020, з урахуванням раніше виплачених сум. Листом від 15 лютого 2021 року за № 571-384/Л-02/8-0700/21 ГУ ПФУ повідомило позивача, що пенсійним органом виконано рішення суду по справі 260/885/20, на підставі якого позивачу призначено пенсію в розмірі 53640,81 грн згідно довідки від 06 березня 2020 року з визначенням різниці, яка була доплачена після надходження коштів з бюджету. Також повідомлено, що 02 листопада 2020 року на підставі поданої заяви про перерахунок пенсії та довідки № 227-вих. 2020 від 27 жовтня 2020 року йому з 01 жовтня 2020 року перераховано пенсію та встановлено новий розмір пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру», розмір якої становить 61578,10 грн. При цьому зауважено, що пенсія виплачується з урахуванням частини 15 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» та становить 17690 грн станом на грудень 2020 року. [PERSON] не погодився із таким діями ГУ ПФУ та звернувся до адміністративного суду із цим адміністративним позовом. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач не погоджується із діями відповідача, здійсненими на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, у справі №260/855/20. Позивач вважає, що пенсійний орган не виконує рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 260/855/20, зокрема, перерахунок його пенсії здійснено у розмірі 60% заробітної плати та виплату пенсії обмежено граничним розміром. Надаючи оцінку вказаним обставинам, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно зі статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили. Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19. При цьому апеляційний суд наголошує, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому, адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення. Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 24 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (Угоду ратифіковано із заявою Законом № 1678-VII від 16 вересня 2014 року) сторони домовились надалі розвивати судове співробітництво у цивільних та кримінальних справах, повною мірою використовуючи відповідні міжнародні і двосторонні документи та ґрунтуючись на принципах юридичної визначеності і праві на справедливий суд. Крім того, у доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року), зазначається, що принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, з тим щоб генерувати розвиток та економічний поступ (пункт 44). Суд апеляційної інстанції також враховує сформовані та вже усталені позиції ЄСПЛ стосовно виконання судових рішень, які полягають у тому, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції («Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 43). Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема у справах «Hornsby v. Greece» (заява № 18357/91, пункт 40), «Деркач та Палек проти України» (заяви № 34297/02 та № 39574/02, пункт 18): право на суд, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін; ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок; право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні; виконання судового рішення, яке набрало законної сили підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок («Immobiliare Saffi v. Italy», заява № 22774/93, пункт 74). Відповідно до пункту 34 рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (заява № 589498/00), пункту 52 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено пунктом 1 статті 1 Першого протоколу. Крім того, у пункті 33 рішення ЄСПЛ «Сокур проти України» (заява № 29439/02) зазначено про те, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Зазначений вище підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 640/25836/20. З огляду на вказане, апеляційний суд зазначає, що рішення суду у справі № 260/855/20, яке набрало законної сили, підлягало виконання пенсійним органом у повному обсязі. Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. У частині першій статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Апеляційний суд зазначає, що процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені статтею 382 та статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до частин першої-другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі. Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України (статті 382, 383), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення. Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення у справі №260/855/20 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статей 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що захист порушеного права особи на отримання безумовного виконання судового рішення, яке гарантується державою відповідно до статті 129-1 Конституції України, через звернення до суду у порядку судового контролю, порівняно з ініціюванням вирішення судом нового публічно-правового спору, має низку переваг для такої особи, зумовлених положеннями, зокрема, статей 383 та 249 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, відсутність обов`язку сплачувати судовий збір, оперативність розгляду (заява в порядку судового контролю підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання; неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви) та ефективність виконання (за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє окрему ухвалу і направляє її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону). Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності пенсійного органу, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення у справі №260/855/20, в окремому судовому провадженні не повинні розглядатися. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає об`єкту порушеного права. При розгляді позовних вимог позивача стосовно фактичного невиконання окремого судового рішення у іншій справі суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження є завершальною стадію судового провадження. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16-а, від 26 травня 2020 року у справах №522/5265/17, №522/1828/17. Відтак, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого фактичного предмету спору (щодо перерахунку пенсії позивача згідно з довідкою прокуратури Закарпатської області від 06 березня 2020 року № 18-85-вих.2020) і між тими самим сторонами, то наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту четвертого частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на зазначені висновки суду щодо закриття провадження у справі, яка розглядається, апеляційний суд не надає оцінку доводам апеляційної скарги. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи цей спір, суд першої інстанції не дослідив характер правовідносин, що виникли між сторонами, та не звернув увагу, що підставою звернення до суду з позовом є невиконання судового рішення, і як наслідок допустив порушення норм процесуального права, яке полягає у незастосуванні спеціальних правових норм, що передбачені статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Спір у справі, що розглядається, є тотожним спору у справі № 260/855/20, що розглянута Закарпатським окружним адміністративним судом, оскільки він виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Відтак є підстави для закриття провадження у справі. З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Результат розгляду: partial