Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови [PERSON] у проведенні перерахунку основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 з урахуванням проведених виплат. 24 березня 2021 року Полтавським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення у справі № 440/7754/20, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок та виплату основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 в розмірі 89 процентів грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат. 05 травня 2021 року Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 440/7754/20 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок та виплату основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" № 704 від 30.08.2017 в розмірі 89 процентів грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат. 11.11.2021 [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021 та додаткового рішення від 24.03.2021 у справі № 440/7754/20 щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок та виплату основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 в розмірі 89 процентів грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести [PERSON] з 01.04.2019 перерахунок та виплату основного розміру пенсії на підставі довідки Полтавського обласного ТЦК та СП від 11.11.2020 за № 12/77/фп67119 відповідно до вимог статей 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992, Постанови Кабінету України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 в розмірі 89 процентів грошового забезпечення з урахуванням проведених виплат. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2021 заяву [PERSON] (надалі також - позивач, [PERSON] ), подану у порядку статті 383 КАС України, у справі № 440/7754/20, повернуто заявнику. Не погодившись з ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2021, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким поновити [PERSON] строк на подання заяви в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача, у зв`язку із пропуском строку із поважних причин, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишено те, що у тексті поданої заяви від 11.11.2021 позивачем було викладене клопотання про поновлення строку на подання заяви, яке не було розглянуто, а отже, судом першої інстанції безпідставно повернуто заяву з підстав пропуску десятиденного строку, визначеного ч. 4 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України. ГУПФУ в Полтавській області (надалі також - відповідач, ГУПФУ) правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося. Згідно з ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. Так, приймаючи ухвалу про повернення заяви позивача, суд першої інстанції виходив із того, що заява подана з порушенням десятиденного строку, оскільки позивачу зі змісту листа відповідача від 27.05.2021 за № 160-0308-8/37472 стало відомо про порушення його прав, а саме - щодо невиконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2021. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04). На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. Також, Конституційний Суд України у рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються (ч. 2 ст. 383 КАС України). Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду (ч. 4 ст. 383 КАС України). У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена (ч. 5 ст. 383 КАС України). Колегія суддів зауважує, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Як убачається з матеріалів справи, заява позивача, подана у порядку ст. 383 КАС України, містила клопотання про поновлення строку на її подання у зв`язку із поважними причинами, наведеними у тексті такої зави (а.с. 72). Проте, таке клопотання не було розглянуте судом першої інстанції, правову оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду, наведених позивачем, судом першої інстанції не надано. За викладених обставин, висновок суду першої інстанції про повернення заяви [PERSON] , поданої у порядку ст. 383 КАС України, у зв`язку із тим, що позивачем пропущено десятиденний строк, установлений ч. 4 ст. 383 КАС України, є передчасним. Доводи апеляційної скарги колегією суддів приймаються в якості належних. Позивач в апеляційній скарзі просить поновити [PERSON] строк на подання заяви в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача, у зв`язку із пропуском строку із поважних причин, проте, апеляційному розгляду підлягає ухвала про повернення заяви, питання щодо поновлення строку у зв`язку з наявністю поважних причин входить до компетенції суду першої інстанції. Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції. Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 15.11.2021, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial