Рішення адміністративного суду від 2022-09-28 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування [PERSON] (далі - позивачка, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач, МОН України), в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ МОН України від 13 березня 2020 року №96-а про звільнення з 16 березня 2020 року за ініціативою суб`єкта призначення генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти [PERSON] у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників та відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу»; зобов`язати відповідача поновити [PERSON] на посаді генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти Міністерства освіти і науки України з 16 березня 2020 року; зобов`язати відповідача виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2020 року до дня поновлення на роботі; Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом відповідача від 10 грудня 2018 року №490-а «Про призначення [PERSON] » позивачка призначена на посаду генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти шляхом переведення з департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації як така, яка обрана за конкурсом, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом. 15 січня 2020 року відповідачем шляхом видання наказу №5-а «Про затвердження структури апарату Міністерства освіти і науки України» затверджена нова структура апарату Міністерства освіти і науки України, та, відповідно, замість Директорату інклюзивної та позашкільної освіти був запроваджений Директорат дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. 13 березня 2020 року відповідачем виданий наказ №96-а «Про звільнення [PERSON] », яким 16 березня 2020 року позивачку звільнено за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до пункту 1 частини першої та третьої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII). Позивачка уважає оскаржуваний наказ відповідача від 13 березня 2020 року №96-а «Про звільнення [PERSON] » протиправним, оскільки у досліджуваних правовідносинах мала місце лише часткова зміна назви очолюваного позивачем структурного підрозділу та передача функцій від Директорату інклюзивної та позашкільної освіти до новоствореного підрозділу - Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, з одночасним введенням в штатний розпис п`яти додаткових одиниць, і незначного збільшення функцій і задач. На думку позивачки, часткове перейменування структурного підрозділу з одночасним залишенням виконуваних функцій і задач не може вважатись скороченням чисельності та штату, з яким Закон №889-VIII пов`язує звільнення керівника структурного підрозділу. Позивачка, серед іншого, зауважує, що якщо в Міністерстві освіти і науки України і відбулись організаційні зміни, то для звільнення державного службовця вони повинні були стосуватись штатної чисельності структурного підрозділу, скорочення певного структурного підрозділу, а не передачу його задач і функцій новоутвореного підрозділу з частковою зміною його назви. З посиланням на постанови Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 817/860/16 та від 20 лютого 2020 року у справі № 822/6297/15 позивачка зазначила, що часткова зміна назви структурного підрозділу Міністерства освіти і науки України не може вважатись підставою для звільнення його керівника згідно з чинним законодавством. Також, позивачка зазначала, що нею неодноразово (14 лютого 2020 року та 12 березня 2020 року) подавались заяви суб`єкту призначення про її переведення на новоутворену, рівнозначну, вакантну посаду генерального директора Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти Міністерства освіти і науки України. І якщо в першому випадку, як стверджує позивачка, відповідач жодним чином не відреагував на звернення позивачки, то в другому випадку листом від 13 березня 2020 року №15.1/40-20 директор Департаменту кадрового забезпечення Міністерства освіти і науки України повідомив позивачку, що остання підлягає звільненню із займаної посади. Крім того, у позовній заяві позивачка наголосила, що в день звільнення з роботи їй не видали трудову книжку, не виплатили заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку у кількості 17 календарних днів, а також вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, що, на думку позивачки, є грубим порушенням частини четвертої статті 87 Закону №889-VIII. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивачка просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що фактичною передумовою звільнення позивачки з посади генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти Міністерства освіти і науки України слугувала нова, затверджена у встановленому порядку структура зазначеного відомства, а нормативною підставою частина перша статті 87 Закону № 889-VIII (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу), що свідчить про безпідставність доводів позивачки стосовно звільнення останньої виключно в результаті зміни назви директорату у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Зі змісту Положення про Директорат інклюзивної та позашкільної освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 05 квітня 2019 року № 122-а (а.с.35-39) та Положення про Директорат дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 17 січня 2020 року № 9-а (а.с.108-112), вбачається, що повноваження новоствореного Директорату дійсно були розширені за рахунок того, що до відання даного структурного підрозділу був віднесений цілісний стратегічний напрямок щодо формування та реалізації у сфері дошкільної освіти, у зв`язку з чим, відповідачем були суттєво змінені (шляхом розширення) основні завдання та функції Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, а отже змінилась не тільки назва посади, але і зміст трудової функції. Також суди дійшли висновку про те, що займання посади генерального директора Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти Міністерства освіти і науки України вимагає наявності відповідних знань сукупно у сферах дошкільної, шкільної та інклюзивної освіти, а тому посади «генеральний директор Директорату інклюзивної та позашкільної освіти» та «генеральний директор Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти», не є рівнозначними. Поряд з вказаним, з матеріалів справи вбачається, що позивачка мала змогу прийняти участь в конкурсі на посаду генерального директора Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти та за його результатами обійняти вказану посаду. Будь-яких дискримінаційних вимог відповідачем не встановлювалось. Проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновками суду першої інстанції щодо правомірності прийняття відповідачем наказу від 13 березня 2020 року №96-а «Про звільнення [PERSON] » та відсутності правових підстав для його скасування. Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування У касаційній скарзі [PERSON] указує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Підставою касаційного оскарження [PERSON] рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. На обґрунтування наявності зазначеної підстави касаційного оскарження [PERSON] зазначає, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не правильно застосовані норми матеріального права щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 28 лютого 2019 року у справі №817/860/16, від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17, від 27 лютого 2020 року у справі №803/1834/17, від 31 січня 2019 року у справі №820/4077/17, від 08 листопада 2018 року у справі №820/4173/17, від 10 вересня 2020 року у справі №806/1149/16. Позиція інших учасників справи Від МОН України надійшов відзив на касаційну скаргу [PERSON] , в яких відповідач просить залишити касаційну скаргу позивачки без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка уважає доводи наведені відповідачем у відзиві на касаційну скаргу необґрунтованими, просить суд її касаційну скаргу задовольнити у повному обсязі. Від МОН України до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач просить касаційну скаргу позивачки без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін. Рух касаційної скарги Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 27 вересня 2022 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи Наказом Міністерства освіти і науки України від 10 грудня 2018 року №490-а «Про призначення [PERSON] » позивачку відповідно до частини першої статті 31 та статті 35 Закону №889-VIII призначено з 11 грудня 2018 року на посаду генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти, шляхом переведення з департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації як таку, яка обрана за конкурсом, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом. Підстава для видання наказу: заява позивачки від 05 грудня 2018 року, протокол засідання конкурсної комісії від 31 жовтня 2018 року №40, довідка про результати спеціальної перевірки щодо особи, яка претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища або посади з підвищеним корупційним ризиком від 05 грудня 2018 року №5/4-75. 15 січня 2020 року відповідач видав наказ № 5-а «Про затвердження структури апарату Міністерства освіти і науки України», яким відповідно до пункту 8 частини другої статті 8 Закону України від 17 березня 2011 року №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон №3166-VI), пункту 12 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №630 та постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 року №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» затвердив з 01 січня 2020 року нову структуру апарату Міністерства освіти і науки України. Наказом відповідача від 05 лютого 2020 року №32-а з 01 січня 2020 року в дію був введений попередньо затверджений Міністерством фінансів України новий штатний розпис Міністерства освіти і науки України на 2020 рік, в якому представлений Директорат дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. 14 лютого 2020 року відповідач ознайомив позивачку з Повідомленням про наступне вивільнення та попередив її про звільнення із займаної посади після закінчення тридцятиденного терміну попередження із дня ознайомлення. Також, позивачці запропоновано переведення на вакантну посаду державного експерта експертної групи з питань дошкільної освіти Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. Ознайомившись з Повідомленням про наступне вивільнення, позивачка письмово зазначила, що з прийнятим рішенням не згодна, від переведення на запропоновану посаду державного експерта експертної групи з питань дошкільної освіти Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти відмовилась. 14 лютого 2020 року позивачка подала на ім`я державного секретаря Міністерства освіти і науки України [PERSON] заяву, в якій просила перевести її на рівнозначну посаду генерального директора Директорату дошкільної, інклюзивної та позашкільної освіти з 10 березня 2020 року. Поряд із цим, наказом відповідача від 21 лютого 2020 року «Про покладання виконання обов`язків на [PERSON] » виконання обов`язків за вакантною посадою генерального директора Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти з 21 лютого 2020 року до зайняття вакантної посади у встановленому законодавством порядку, але не пізніше ніж до 20 травня 2020 року покладено на [PERSON] , державного експерта експертної групи з питань інклюзивної освіти Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. 10 березня 2020 року позивачка подала на ім`я державного секретаря Міністерства освіти і науки України [PERSON] заяву, в якій просила надати для ознайомлення наказ про підстави, на яких вона відсторонена від виконання своїх обов`язків, як генеральний директор Директорату інклюзивної та позашкільної освіти після повернення з чергової тарифної відпустки 10 березня 2020 року. 11 березня 2020 року на ім`я державного секретаря Міністерства освіти і науки України [PERSON] позивачкою подана заява з проханням виплатити кошти із заробітної плати та щомісячної надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №17. У цій заяві позивачка також зазначила, що у разі не припинення проти неї протиправних дій і не виплати зазначеної надбавки обсягом 87 500,00 грн вона буде вимушена звернутись до суду з метою поновлення її законних прав. 12 березня 2020 року позивачка звернулась до державного секретаря Міністерства освіти і науки України Полянського П.Б. із заявою, зміст якої є аналогічним тій, що була подана 14 лютого 2020 року та стосувався переведення на рівнозначну посаду генерального директора Директорату дошкільної, інклюзивної та позашкільної освіти (а.с. 22). Листом від 13 березня 2020 року №15.1/40-20 «Щодо розгляду звернення» Департамент кадрового забезпечення Міністерства освіти і науки України повідомив позивачку, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1034 «Деякі питання реформування державного управління» наказом МОН України від 15 січня 2020 року №5-а затверджено структуру Міністерства освіти і науки України на 2020 рік. Також, у цьому листі зазначено, що 14 лютого 2020 року позивачка попереджалась про наступне звільнення із посади генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти та їй пропонувалась вакантна посада державного експерта експертної групи з питань дошкільної освіти Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. Позивачка була обізнана, що у разі відмови від запропонованої посади відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, після закінчення тридцятиденного терміну попередження із дня ознайомлення її буде звільнено та виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат (а.с. 23). Наказом відповідача від 13 березня 2020 року № 96-а «Про звільнення [PERSON] » у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників та відповідно до пункту 1 частин першої та третьої статті 87 Закону №889-VIII позивачку звільнено з 16 березня 2020 року за ініціативою суб`єкта призначення. 16 березня 2020 року позивачка подала відповідачу заяву, адресовану безпосередньо державному секретарю Міністерства освіти і науки України [PERSON] , в якій наголошувала на протиправному не встановленні з 01 січня 2020 року посадового окладу у розмірі 19 900,00 грн та просила провести розрахунки вихідної допомоги при звільненні із займаної посади у розмірі двох середньомісячних заробітних плат з посадового окладу у попередньо зазначеному розмірі. 16 березня 2020 року уповноваженими особами відповідача складено Акт № 1 про відмову позивачки забрати трудову книжку, в якому зазначено, що 16 березня 2020 року о 17 год 30 хв позивачка в приміщенні Міністерства на її робочому місці (кабінет № 217) відмовилась отримувати свою трудову книжку та на копії наказу МОН України про її звільнення власноруч поставила підпис й вказала, що станом на 17 год 30 хв 16 березня 2020 року вона не отримала розрахунок і не вважає себе звільненою, а також у разі неотримання до 18 год 00 хв 16 березня 2020 року розрахунку, 17 березня 2020 року з`явиться на робочому місці. 17 березня 2020 року відповідачем стосовно позивачки здійснено остаточний розрахунок та виплата вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 213 058,26 грн без урахування податків і зборів, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія Відомості розподілу виплат Міністерства освіти і науки України від 17 березня 2020 року №2003167СТ044395. 18 березня 2020 року відповідач виплатив позивачці середній заробіток за час затримки виплат при звільненні по день фактичного розрахунку (один день) у розмірі 2 910,16 грн без урахування податків та зборів, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Відомості розподілу виплат Міністерства освіти і науки України від 18 березня 2020 року №200318СТ065258. Не погодившись з правомірністю вищевказаного наказу про звільнення, позивачка звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон №889-VIII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях. Згідно з частиною другою статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. Частиною третьою вказаної статті встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Крім того, Кодекс законів про працю України (КЗпП України) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За приписами частини другої вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частиною другою статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Частиною шостої вказаної статті встановлено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень Позиція Верховного Суду Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. Спірним у справі, що розглядається є питання правомірності звільнення позивачки відповідно до пункту 1 частини першої, третьої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. На переконання позивачки у Міністерстві освіти і науки України не відбулось реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу не відбулося і воно як виконувало так і виконує ті ж самі функції і задачі як державний орган. Була затверджена лише нова структура і новий штатний розпис, в результаті чого були скорочені вакантні посади, а також посади не фахівців з питань реформ. А ось якраз кількість посад фахівців з питань реформ в штатному розписі МОН України збільшена на двадцять одиниць. Назви Директоратів змінені в зв`язку з передачею незначних функцій від одного Директорату до іншого з залишенням двох третин раніше виконуваних функцій в кожному перейменованому директораті, в декотрих Директоратах лише змінилася назва. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка у період з 10 грудня 2018 року по 13 березня 2020 року обіймала посаду генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти, шляхом переведення з департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації як така, що обрана за конкурсом. Так, 15 січня 2020 року відповідачем, на підставі наказу №5-а «Про затвердження структури апарату Міністерства освіти і науки України», була затверджена нова структура апарату Міністерства освіти і науки України. Відповідно до розгорнутої структури апарату Міністерства освіти і науки України, замість Директорату інклюзивної та позашкільної освіти у відомстві був створений Директорат дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. У зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, а також із затвердженням нової структури на 2020 рік та штатного розпису Міністерства освіти і науки України, відповідач 14 лютого 2020 року попередив позивачку про звільнення із займаної посади після закінчення тридцятиденного терміну попередження із дня ознайомлення та запропонував останній, переведення на вакантну посаду державного експерта експертної групи з питань дошкільної освіти Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти. Відповідно до підпису позивачки, вона ознайомилась із зазначеним повідомленням 14 лютого 2020 року та зазначила щодо незгоди з прийнятим відносно неї рішенням. У подальшому, 13 березня 2020 року відповідачем прийнято наказ №96-а «Про звільнення [PERSON] ». Відповідно до матеріалів справи, наказ відповідача від 13 березня 2020 року № 96-а «Про звільнення [PERSON] », прийнятий у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників та відповідно до пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону №889-VIII. Підставою для прийняття наведеного наказу визначено повідомлення про наступне вивільнення позивачки, генерального директора директорату інклюзивної та позашкільної освіти від 14 лютого 2020 року з відмовою від запропонованої посади державного експерта експертної групи з питань дошкільної освіти директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, наказ МОН України від 15 січня 2020 року №5-а «Про затвердження структури апарату МОН України», наказ МОН України від 05 лютого 2020 року №32-а «Про введення в дію штатного розпису на 2020 рік». Судами попередніх інстанцій зазначено, що з розгорнутої структури апарату Міністерства освіти і науки України, затвердженого наказом МОН України від 15 січня 2019 року вбачається, що Директорат інклюзивної та позашкільної освіти, становив 20 осіб. З розгорнутої структури апарату Міністерства освіти і науки, затвердженого Міністром освіти і науки 15 січня 2020 року, убачається, що Директорат дошкільної освіти, позашкільної та інклюзивної освіти, становить 9 осіб. Верховний Суд уважає за необхідне виключити ці мотиви із рішень судів попередніх інстанцій, з огляду на те, що в матеріалах справи міститься розгорнута структура апарату МОН України, затверджена міністром освіти і науки України, відповідно до якої загальна кількість штатних одиниць Директорату дошкільної освіти, позашкільної та інклюзивної освіти становить 23 особи (т.1, а.с. 43). Вищевказане розширення повноважень та функцій реалізовано шляхом передачі до утвореного самостійного структурного підрозділу половини повноважень (тобто одну з двох стратегічних цілей) від Директорату дошкільної і шкільної освіти. Для ресурсного забезпечення таких змін в структурі Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти утворено підпорядковані структурні підрозділи (експертна група та відділ з питань дошкільної освіти) та збільшена штатна чисельність працівників (на 6 посад, при загальній чисельності директорату 23 посади), які відповідають за виконання завдань, пов`язаних із забезпеченням формування державної політики у сфері дошкільної освіти. Водночас, враховуючи суттєве зменшення сфери відповідальності Директорату дошкільної та шкільної освіти в структурі Міністерства утворено директорат шкільної освіти з меншою штатною чисельністю державних службовців. Поряд із зазначеним, зі змісту Положення про Директорат інклюзивної та позашкільної освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 05 квітня 2019 року № 122-а (а.с.35-39), та Положення про Директорат дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 17 січня 2020 року № 9-а (а.с.108-112), вбачається, що повноваження новоствореного Директорату були розширені за рахунок того, що до відання даного структурного підрозділу був віднесений цілісний стратегічний напрямок щодо формування та реалізації у сфері дошкільної освіти, у зв`язку з чим, відповідачем були суттєво змінені (шляхом розширення) основні завдання та функції Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти, а отже змінилась не тільки назва посади, але і зміст трудової функції. Що стосується посилань позивачки на те, що функціональне призначення Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти нічим не відрізняється від Директорату інклюзивної та позашкільної освіти, то колегія суддів Верховного Суду вважає вірними висновки судів попередніх інстанцій про те, що зі змісту Закону України від 11 липня 2001 року №2628-III «Про дошкільну освіту», Закону України від 22 червня 2000 року № 1841-III «Про позашкільну освіту» та Закону України від 05 вересня 2017 року № 2145-VIII «Про освіту» в частині інклюзивного навчання, то дошкільна освіта, як вид освіти концептуально відрізняється від позашкільного та інклюзивного навчання за своїм ідеологічним призначенням, системою освіти, завданнями, принципами, системою навчальних закладів, учасниками освітнього процесу. Відтак, висновки судів попередніх інстанцій є вірними і обґрунтованими про те, що займання посади генерального директора Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти Міністерства освіти і науки України вимагає наявності відповідних знань сукупно у сферах дошкільної, шкільної та інклюзивної освіти, а тому посади «генеральний директор Директорату інклюзивної та позашкільної освіти» та «генеральний директор Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти», не є рівнозначними. Отже, фактичною передумовою звільнення позивачки з посади генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти МОН України слугувала нова, затверджена у встановленому порядку структура зазначеного відомства, а відповідачем правомірно визначено підставу для звільнення пункт 1 частини першої Закону№889-VIIІ. Верховний Суд уважає безпідставними доводи позивачки про те, що вона не зобов`язана була проходити повторний конкурс на рівнозначну посаду, тому що посада генеральний директор Директорату інклюзивної та позашкільної освіту, яку вона займала та новоутворена посада генеральний директор Директорату дошкільної, позашкільної та інклюзивної освіти рівнозначні так як належать до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів, з огляду на таке. Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону №889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів. Як вже зазначалося вище, згідно з частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1). Водночас, 13 лютого 2020 року набрала чинності редакція Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, відповідно до якого внесено зміни у частину третю статті 87 Закону № 889-VIII (доповнено новим абзацом першим), згідно з яким суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. При цьому аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. За змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20 лютого 2020 року № 86р/з при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивача із займаної посади врегульована положеннями Закону № 889-VIII. Ураховуючи наведені приписи, МОН України 14 лютого 2020 року попереджено [PERSON] про наступне звільнення з посади генерального директора Директорату інклюзивної та позашкільної освіти у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, а також із затвердженням нової структури на 2020 рік (наказ МОН України від 15 січня 2020 року №5-а) та штатного розпису МОН України на 2020 рік, затвердженого Міністерством фінансів України та введеного вдію наказом МОН України від 05 лютого 2020 року №32-а. Зважаючи на те, що про наступне звільнення позивачку повідомлено у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів до звільнення, відповідач не порушив визначену спеціальним законом процедуру припинення державної служби. Подібна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20, від 08 грудня 2021 року №380/3646/20, від 23 грудня 2021 року №380/3551/20. Оскільки положеннями спеціального законодавства, нормами Закону №889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивачки, а саме на момент ознайомлення позивачки із попередженням про наступне звільнення, так само і на час видання оскаржуваного наказу МОН України від 13 березня 2020 року №96-а «Про звільнення [PERSON] було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку з зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, то в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон №889-VIII у редакції Закону України №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», що набрав чинності з 13 лютого 2020 року). Аналізуючи аргументи касаційної скарги [PERSON] , колегія суддів зазначає, що Верховним Судом неодноразово викладалася правова позиція щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №117-ІХ) у співвідношенні з положеннями частини третьої статті 87 Закону №889-VIII (у редакції Закону №440-ІХ) (зокрема, постанови від 28 липня 2021 року №640/11024/20, від 08 грудня 2021 №380/3646/20, від 23 грудня 2021 року №380/3551/20, від 16 лютого 2022 року №380/3389/20, від 22 лютого 2022 року №380/3547/20, від 09 червня 2022 року №380/3269/20, від 09 серпня 2022 року №380/3596/20, від 09 серпня 2022 року №380/3670/20, від 10 серпня 2022 року №380/3302/20). Верховний Суд у вищенаведених справах з подібними правовідносинами зазначив, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону №889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набрали чинності 25 вересня 2019 року та Законом №440-ІХ від 14 січня 2020 року «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», які набрали чинності 13 лютого 2020 року, була чинною на момент попередження позивачки про наступне звільнення та прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню. Таким чином, колегія суддів Верховного Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, щодо правомірності прийняття відповідачем наказу від 13 березня 2020 року № 96-а «Про звільнення [PERSON] » та відсутності правових підстав для його скасування. Щодо посилань скаржниці на те, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без урахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №817/860/16, від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17, від 27 лютого 2020 року у справі №803/1834/17, від 31 січня 2019 року у справі №820/4077/17, від 08 листопада 2018 року у справі №820/4173/17, від 10 вересня 2020 року у справі №806/1149/16, Верховний Суд зазначає таке. У справах №817/860/16, №816/654/17, №803/1834/17, №820/4077/17, №820/4173/17, №806/1149/16 правовідносини виникли до набрання чинності Закону №889-VIII у редакції Закону України №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», а тому указані правові позиції не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли у цій справі. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю належить змінити з урахуванням висновків, наведених Судом у цій постанові. За правилами пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. Згідно з частинами першою і четвертою статті 351 КАС України підставою для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. Отже, касаційну скаргу [PERSON] належить частково задовольнити, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій належить змінити у мотивувальній частині щодо мотивів про відмову у задоволенні позовних вимог у цій справі. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Результат розгляду: partial