Рішення адміністративного суду від 2022-05-05 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду 09.07.2021 року з позовом до \~відповідача Військової частини [NUMBER] , в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] , щодо не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки при звільненні. - стягнути з військової частини [NUMBER] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 102 687,75 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Міністерства оборони України, та був звільнений у запас з 19 липня 2019 року. Зазначено, що в період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилось не в повному обсязі, а також \~\~не була виплачена індексація за 2016-2019 роки. Зазначає, що індексацію сплачено відповідачем лише в порядку виконання рішення суду. Позивач вважає, відповідач на підставі положень статей\~ 116,\~ 117 КЗпП України\~ має виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Вказує, що позивач звертався до відповідача із відповідною заявою, проте Військова частина [NUMBER] листом від 14 червня 2021 року відмовила у виплаті середнього заробітку за час затримки при звільненні. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 року \~позов задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] , щодо не виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки при звільненні; - стягнуто на користь [PERSON] з військової частини [NUMBER] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4 182,26 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексація грошового забезпечення, доплати за службу в нічний час тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Відповідач при звільненні позивача не виплатив всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 року по 19.07.2019 року. Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Суд першої інстанції також вказав, що період затримки в даному випадку складає з 19 липня 2019 року (дата звільнення) по 19 квітня 2021 року (день фактичного розрахунку) 640 днів. Згідно довідки від 22 червня 2021 року за вих.№835 про суми грошового забезпечення [PERSON] за останні 2 місяці, що передують виключенню зі списків особового складу позивачу нараховано 21090,91 грн., в т.ч. за травень 2019 року в сумі 10541,70 грн. та за червень 2019 року в сумі 10549,21 грн. Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення складає 18942,66 грн. / 61 день (2 місяці) = 345,75 грн. З урахуванням періоду затримки розрахунку 640 днів, розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача 345,75 грн., розмір середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні складає: 345,75 грн. х 640 дня =221280 грн. Водночас, у порівнянні із виплаченою індексації грошового забезпечення становив 4182,26 грн. При цьому сума заборгованості становить приблизно 1.89% від розрахункової суми середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (221280 грн.), відтак з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також беручи до уваги наведені вище позиції судів касаційної в аналогічних правовідносинах, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби має бути виплачений позивачу у розмірі \~4182,26 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком військовослужбовця. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. В зв`язку з цим, на думку відповідача, за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку на час затримки розрахунку, на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України, є безпідставними. В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , проходив військову службу в Військовій частині [NUMBER] . Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 19 липня \~\~2019 року \~\~№ 176 звільнений з військової служби у запас у зв`язку з закінченням строку контракту. Однак, в період проходження служби нарахування грошового забезпечення проводилося не в повному обсязі, а саме Відповідачем не проводилась індексація грошового забезпечення. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі №280/3535/20 задоволено адміністративний позов [PERSON] , зокрема: - визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України\~ щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 13 квітня 2016 року по 19 липня 2019 року; - зобов`язано Військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України\~ \~нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 13 квітня 2016 року по 19 липня 2019 року. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року по справі №280/3535/20 апеляційну скаргу повернуто апелянту. Таким чином, 13 жовтня 2020 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року по справі №280/3535/20 набрало законної сили. На виконання вказаного рішення 19 квітня 2021 року позивач отримав виплату у розмірі 4182,26 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1552 (а.с. 15) 19 травня 2021 року позивач звернувся до Військової частини [NUMBER] із заявою про нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 26 червня 2020 року по день фактичної виплати 19 квітня 2021 року. Листом від 14 червня 2021 року №3681 Військова частина [NUMBER] повідомила позивача, що на військовослужбовців не розповсюджуються норми\~ Кодексу законів про працю України, а питання оплати військовослужбовців врегульовано спеціальним законом. Не погоджуючись із відмовою у нарахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із цим позовом. Суд першої інстанції позов задовольнив частково. \~ Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 №108/95-ВР, норми Кодексу законів про працю України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008. Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України. Предметом спору є наявність/відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні (а саме застосування ст. 117 КЗПП). Матеріалами справи підтверджується, що Позивач проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Міністерства оборони України, та був звільнений у запас з 19 липня 2019 року, при цьому повний розрахунок з позивачем проведено лише 19.04.2021 року (після ухвалення рішення у справі №280/3535/20). Позивач вважає, що несвоєчасна виплата при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 13.04.2016 по 19.07.2019 свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, що тягне відповідальність встановлену ст. 117 КЗПП. При цьому, слід взяти до уваги, що згідно з пунктом 2 частини 1\~ статті 19 КАС України\~ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до пункту 17 частини 1\~ статті 4 КАС України\~ публічною службою є, зокрема, військова служба. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби всіх належних йому сум. Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів. Водночас, відповідно до частини 1 статті 122 КАС України\~ позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 3\~ статті 122 КАС України\~ для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже,\~ КАС України\~ передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2\~ статті 122 цього Кодексу. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 \~\~статті 122 КАС України. Водночас частиною 1\~ статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в\~ Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012\~ \~щодо офіційного тлумачення положень\~ статті 233 КЗпП України\~ у взаємозв`язку з положеннями статей\~ 117,\~ 237-1\~ цього\~ Кодексу. Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей\~ 3\~ і\~ 221 КЗпП України\~ в порядку, передбаченому\~ главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності. Натомість спір, що розглядається не є трудовим, а є публічно-правовим, що зумовлює застосування норм, передбачених саме для публічно-правових відносин. За приписами частини 1\~ статті 19 Цивільного процесуального кодексу України\~ справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми\~ Цивільного кодексу України\~ визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Виходячи з цього, встановлений у частині 1\~ статті 233 КЗпП України\~ тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору (а не для вирішення публічно-правового спору). Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у\~ статті 122 КАС України\~ і частина 5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини 2 цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що Верховним Судом усталена позиція щодо застосування приписів\~ КЗпП України\~ у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини 5\~ статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини 1\~ статті 233 КЗпП України. Таким чином право позивача в публічних правовідносинах обмежується місячним строком звернення до суду з цим адміністративним позовом з дня проведення з ним остаточного розрахунку. Саме така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №380/145/20. Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 19 квітня 2021 року, позивач з метою досудового врегулювання спору звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату середньомісячного \~\~заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку відповідач листом від 14 червня 2021 року №3681 надав відповідь про відмову у задоволенні заяви. До суду позовна заява надійшла 09 липня 2021 року, тому позивач не пропустив місячний строк звернення до суду. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В силу статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Отже, при відсутності спору про розмір виплачуваних при звільненні сум, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Натомість, наявність спору щодо розміру виплачуваних при звільненні сум, не дає підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а лише прочинаючи з періоду коли вичерпано спір. За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). З огляду на те, що до ухвалення Рішення Запорізьким окружним адміністративним судом від 26.06.2020 у справі №280/3535/20, яке набрало законної сили 13.10.2020, між позивачем і відповідачем тривали спірні правовідносини щодо наявності/відсутності права на індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 по 19.07.2019, то відповідач не мав обов`язку нараховувати до набрання законної сили рішенням таку компенсацію. При цьому, через більше 6 місяців після набрання законної сили такого рішення, відповідач нарахував та виплатив позивачу таку індексацію в розмірі 4182,26 грн. \~ Отже, відповідач не допустив до 13.10.2020 ( набрання законної сили рішення суду від 26.06.2020 у справі №280/3535/20) порушення щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем, оскільки між позивачем і відповідачем тривали спірні правовідносини, які в судовому порядку були вирішені. При цьому вина відповідача щодо невиплати позивачу в день звільнення зі служби (19.07.2019) індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 по 19.07.2019 була встановлена рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 у справі №280/3535/20. Однак, оскільки між позивачем і відповідачем тривав судовий спір щодо права на та індексацію грошового забезпечення за період з 13.04.2016 по 19.07.2019, колегія суддів апеляційної інстанції вважає що суд першої інстанції правильно застосував для вирішення даного спору пропорційний підхід щодо визначення суми компенсації за несвоєчасне здійснення з позивачем розрахунку. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення,\~ \~не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, а тому відшкодування, передбачене\~ \~ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, статтею 116 КЗпП України\~ дійсно на підприємство, установу, організацію покладається обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать, а у разі невиконання такого обов`язку виникає відповідальність передбачена\~ статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника під час його звільнення, зокрема захист права працівника на своєчасну оплату праці за виконану роботу. При цьому відшкодування, передбачене\~ ст.117 КЗпП України\~ спрямоване на компенсацію працівнику майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Однак, встановлений\~ статтею 117 КЗпП України\~ механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. \~Водночас, реалізуючи свої права працівник має діяти добросовісно. \~\~\~Зокрема, під час захисту прав працівника має бути дотриманий розумний баланс між інтересами такого працівника та роботодавця. \~\~\~Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від розміру простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг такої відповідальності може бути неспівмірним та непропорційним наслідкам порушення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за певних умов може бути зменшено розмір відшкодування, передбачений\~ статтею 117 КЗПП України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Викладене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18). \~\~\~\~\~\~\~\~При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~ статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: \~\~\~\~\~\~\~\~- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством. Колективним договором, угодою чи трудовим договором; \~\~\~\~\~\~\~\~- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; \~\~\~\~\~\~\~\~- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; \~\~\~\~\~\~\~\~- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи зазначені вимоги колегія суддів апеляційної інстанції вважає справедливим розмір виплат в сумі 4182,26 грн, що визначений судом першої інстанції. Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц (провадження №14-623цс18) сформулювала правовий висновок, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування. З врахуванням того, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржувалося, то в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався. Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. З огляду на результати апеляційного розгляду та характер спірних правовідносин судові витрати розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied