Рішення адміністративного суду від 2022-05-31 00:00:00+03

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась [PERSON] (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), у якому позивач просить суд: - визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні [PERSON] пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з моменту звернення, а саме з 22.07.2020; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити [PERSON] пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" починаючи з моменту звернення, а саме з 22.07.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає на протиправність відмови відповідача, оскільки наявні всі умови для призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року позов задоволено частково: - визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.07.2020 № 262840005910 "Про пенсійне забезпечення гр. [PERSON] ", яким [PERSON] відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) повторно розглянути заяву [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) про призначення пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та додані до неї документи та прийняте відповідне рішення з урахуванням висновків суду; - в іншій частині позовних вимог відмовлено; - стягнуто на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код ЄДРПОУ 42098368) сплачений судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 (вісімдесят) коп. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про відмову позивачу в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з тих підстав, що у позивача відсутній необхідних страховий стаж 25 років на час досягнення пенсійного віку (58 років 6 місяців). Оскільки страховий стаж роботи позивача становить 21 рік 5 місяців 23 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, то відсутні підстави для призначення і виплати їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Відтак, апелянт наголошує, що рішення про припинення виплати пенсії у зв`язку із втратою годувальника є законним, та підстав для відновлення виплати немає. Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.07.1982 серія [NUMBER] , копія якого знаходиться в матеріалах справи. [PERSON] [INFO] - помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.06.2020 серія [NUMBER] , копія якого міститься в матеріалах справи. Відповідно до акту про фактичне проживання особи, копія якої міститься в матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено, що за адресою: [ADDRESS] позивач проживала разом з чоловіком [PERSON] , 1969 р.н. до дня його смерті. [PERSON] 22.07.2020 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Листом від 29.07.2020 року № 2600-0314-8/104331 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з тих підстав, що у позивача відсутній необхідних страховий стаж 25 років на час досягнення пенсійного віку (58 років 6 місяців). Не погоджуючись з діями відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника, позивач звернулась з даним позовом до суду. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, незалежно від наявності у неї страхового стажу. Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Аналогічні приписи закріплено і у статях 9, 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV). Згідно з частиною 1 статті 10 Закону № 1058-IV, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Отже, зазначеною нормою права визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, за яких пенсія у зв`язку з втратою годувальника - пенсіонера, призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, що були на його утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу. Члени сім`ї, які вважаються непрацездатними, визначаються відповідно до частини 2 статті 36 Закону № 1058-IV. За змістом пункту 1 частини 2 статті 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Згідно з приписами частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку 58 років 6 місяців - які народилися з які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , то вона на час звернення за призначенням пенсії в разі втрати годувальника на підставі Закону № 1058-IV досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, а отже має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Колегя суддів звертає увагу, що за приписами статей 26, 38 Закону №1058-IV підставою для визначення непрацездатності члена сім`ї померлого годувальника, зокрема, дружини (чоловіка) в цілях визначення права на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, є досягнення останніми саме пенсійного віку необхідного для призначення пенсії за віком. Таке поняття як «страховий стаж» є обов`язковою умовою стосовно годувальника, який помер, про що прямо зазначено законодавцем у статті 36 Закону №1058-IV. Таким чином, законодавець чітко розрізняє ці поняття і встановлює відповідні умови для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Факт досягнення позивачем пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV не заперечується відповідачем. Таким чином, оскільки станом на час звернення позивача за призначенням пенсії, остання досягнула пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-ІV, у розумінні приписів частини третьої статті 36 Закону №1058-ІV позивач вважається непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника. Іншою обов`язковою умовою для призначення та виплати пенсії у зв`язку з втратою годувальника за нормами згаданого Закону №1058-ІV є наявність страхового стажу померлого годувальника, який має бути таким, яке було б йому необхідно для призначення пенсії по третій групі інвалідності. Факт наявності у померлого годувальника достатнього страхового стажу також не заперечується відповідачем та підтверджується матеріалами справи. З матеріалів справи також встановлено, що з 14.07.1982 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.06.2020 серія [NUMBER] . Отже, позивач у розумінні приписів частини третьої статті 36 Закону №1058-ІV вважається непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника - чоловіка, оскільки вона досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-1V та на час його смерті перебувала на його утриманні. Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що позивачем дотримано всіх, передбачених статтею 36 Закону №1058-1V умов, необхідних для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. При цьому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що доводи відповідача щодо обов`язкової наявності у позивача відповідного страхового стажу для визначення пенсійного віку особи на день виходу на пенсію, є наслідком неправильного тлумачення Закону №1058-ІV, оскільки за приписами статей 26, 38 останнього підставою для віднесення члена сім`ї до категорії непрацездатної особи є факт досягнення такою особою пенсійного віку, а не наявність у неї страхового стажу. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним захистом прав позивача є визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.07.2020 № 262840005910 "Про пенсійне забезпечення гр. [PERSON] ", яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Стосовно позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити [PERSON] пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 22.07.2020, колегія суддів зазначає наступне. У випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У разі, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин. Важливо розуміти, що дискреційні повноваження - це, насамперед, сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за органом виконавчої влади, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши орган виконавчої влади дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті рішення. Таким чином, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта. Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення. Беручи до уваги, що прийняття рішення про призначення пенсії по втраті годувальника є дискреційним обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача з тієї підстави, що у нього відсутній необхідний страховий стаж, та не розглядав наявність/відсутність інших підстав для призначення пенсії позивачу по втраті годувальника, а також судом у даній справі не надавалась оцінка виконанню позивачем всіх приписів законодавства для прийняття рішення про призначення пенсії (наявності та відповідності усіх необхідних документів), суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити позивачу пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, з огляду на що не підлягає задоволенню. Проте, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву [PERSON] від 22.07.2020 № 5410 про призначення пенсії та додані до неї документи та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву позивача не втрутився в дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову частково та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied