Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у якому просив суд: - визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; - зобов`язати відповідача призначити та нарахувати позивачу пенсію на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку в 55 років відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з 29.07.2021. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 адміністративний позов задоволено частково: - визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у призначенні [PERSON] пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.08.2021; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538) призначити [PERSON] призначити пенсію за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.08.2021; - у задоволенні інших позовних вимог відмовлено; - стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538) на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ГУ ПФУ в Черкаській області подало апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач вважає, що особа яка має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи для призначення пенсії за приписами ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» повинна надати посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідку про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями). Натомість при зверненні із заявою про призначення пенсії позивач не надав довідки міської ради про підтвердження проживання у зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 років станом на 01.01.1993, а надав копію рішення Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486/1993 про встановлення юридичного факту проживання в м. Канові в зоні посиленого радіологічного контролю. Проте в мотивувальній частині вказаного рішення суд посилається на зарахування до чотирирічного періоду проживання в зоні посиленого радіологічного контролю періоду перебування позивача на канікулах в період навчання в інституті. Відповідач вважає, що перебування на канікулах не підпадає під поняття постійного проживання. 05.01.2022 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити таку без задоволення, а оспорюване рішення - без змін. Позивач вважає, що при зверненні до пенсійного фонду він надав усі необхідні документи для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.08.2021, але отримав безпідставну відмову у цьому, що є порушенням мої прав з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області. У відповідності до частин 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне. Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що рішенням Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486 встановлено юридичний факт, що [PERSON] проживав і працював у м. Каневі станом на 01.01.1993 року 4 роки 2 місяці 4 дні. Вказане рішення вступило в законну силу 08.11.1993. Також, Канівським міськвиконкомом 10.11.1993 видано [PERSON] посвідчення громадянина, який постійно проживає або працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4-ї категорії. 29.07.2021 позивач звернувся із заявою до відповідача в якій просив призначити йому пенсію на за віком відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідач листом від 10.08.2021 №2300-0211-8/46100 повідомив, що у позивача відсутнє право на пенсію зі зниженням пенсійного віку на 5 років, оскільки із наданих документів не вбачається 4 роки проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 31.12.1992, а рішення суду не містить зобов`язання щодо призначення пенсії, а перебування на канікулах не є постійним проживанням. Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що подані позивачем документи не викликають сумнівів щодо його проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 не менше 4 років, а тому відмова відповідача у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку є протиправною. Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки перевищення встановленого законодавцем максимального розміру пенсії стало результатом перерахунку у період дії загальної норми ч. 1 ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», то до регулювання спірних правовідносин слід застосовувати положення вказаної статті, яка встановлює обмеження пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність. Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом. Частина 3 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ) встановлює, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону. Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону №1058-ІV і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. Іншими словами, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх. Стаття 55 Закону №796-XII визначає умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Абзацом 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону №796-XII, пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року. Отже, для застосування початкової величини зниження пенсійного віку та, відповідно призначення особі, яка постійно проживала або постійно проживає чи постійно працювала або постійно працює у зоні гарантованого добровільного відселення, є обов`язкове виконання наступної умови: постійне проживання або постійна робота у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Рішенням Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486 встановлено юридичний факт, що [PERSON] проживав і працював у м. Каневі станом на 01.01.1993 року 4 роки 2 місяці 4 дні. Вказане рішення вступило в законну силу 08.11.1993. Також у вказаному рішенні встановлено, що з червня 1985 року по червень 1987 року позивач перебував в армії, де після звільнення з червня по вересень 1987 року проживав в м. Каневі. Загальновідомим фактом є те, що Чорнобильська катастрофа сталася 26.04.1986, а позивач, як підтверджено рішенням Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486, перебував в армії. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки відсутня у позивача. Так, дійсно, відповідно до частин 3 та 4 ст. 15 Закону №796-ХІІ підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення здійснюється органами місцевого самоврядування. Втім, колегія суддів погоджується з позивачем, що факт проживання його у м. Каневі станом на 01.01.1993 року підтверджено рішенням Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486 та встановлено, зокрема, що [PERSON] проживав і працював у м. Каневі 4 роки 2 місяці 4 дні. Отже, відповідач помилково посилається на те, що періоди навчання позивача не можна вважати проживанням чи роботою у зоні гарантованого добровільного відселення, оскільки вказаним обставинам надана оцінка Канівським міським судом Черкаської області та відповідне рішення набрало законної сили. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 23.07.1991) та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи», місто Канів Канівського району Черкаської області відносилися до зони посиленого радіологічного контролю. Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, зважаючи на обов`язковість рішення Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486, позивач станом на 01.01.1993 сукупно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки 2 місяці 4 дні. Таким чином, за наслідками перевірки наданого позивачем рішення Канівського міського суду Черкаської області від 28.10.1993 у справі №2-486 було підтверджено проживання останнього в зоні посиленого радіологічного контролю протягом 4 роки 2 місяці 4 дні, що, в силу приписів статті 55 Закону №796-ХІІ дає право на зменшення пенсійного віку на 1 рік. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. Тобто, для позитивного вирішення питання щодо призначення [PERSON] пенсії, останній має досягнути 59 років. Втім, на момент звернення до відповідача за призначенням пенсії позивач досягнув віку 55 років, а не 59 років, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про те, що відмовляючи позивачу в призначенні пенсії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, хоча і заначив невірні підстави для такої відмови як в рішенні про відмову в призначенні пенсії від 05.08.2021 №232850001810 так і в листі від 10.08.2021 №2300-0211-8/46100, а тому в задоволенні позову належить відмовити. З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення пенсійного віку позивача на 5 років. Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, статті 55 Закону №796-ХІІ, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оспорюваного рішення. Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального прав, при цьому неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied