Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

06.05.2021 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , який був уточнений 23.06.2021, до Куценка Д.І. інспектора 3-ї роти 2-го батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції (відповідач 1), Управління патрульної поліції у місті Києві (відповідач 2) про визнання дії посадової особи щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності протиправними, про скасування постанови від 28.04.2021 серія ДП18 № 733994 щодо накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу 680 грн. та про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке передбачено ч. 3 ст. 122 КУпАП, у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що обставини які викладені в постанові, не відповідають дійсності, не підтверджені відповідними доказами. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2021 р. позовні вимоги задоволено частково: визнано дії інспектора 3-ї роти 2-го батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Куценка Дмитра Івановича при складанні постанови № 733994 серія ДП18 від 28 квітня 2021 року протиправними; визнано постанову № 733994 серії ДП18 від 28 квітня 2021 року інспектора 3-ї роти 2-го батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Куценка Дмитра Івановича про накладення адміністративного стягнення за вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП протиправною та скасовано, в решті позовних вимог відмовлено. Приймаючі вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що порушення позивачем Правил дорожнього руху не доводиться матеріалами справи, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими, а відповідач не довів належними доказами правомірність спірної постанови. Позивач рішення суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржив. Відповідач 2 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та просить скасувати його, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що спірну постанову прийнято правомірно, оскільки позивач порушив п.17.1 Правил дорожнього руху. Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якій погоджується з висновками суду першої інстанції. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 28.04.2021 року інспектором 3-ї роти 2-го батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Куценко Д.І. винесено постанову відносно позивача (серія ДП18 № 733994) про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, яке передбачено ч. 3 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 680 грн. (а.с. 5). У вказаній постанові зазначено, що [PERSON] 28 квітня 2021 року, керуючи автомобілем марки «Toyota» д/н [NUMBER] на бул. Перова, 40 в м. Києві здійснив рух на смузі для руху громадського транспорту, позначеною дорожнім знаком 5.11 та дорожньою розміткою 1.24, чим порушила п. 17.1 ПДР України, за що адміністративна відповідальність встановлена ч. 3 ст. 122 КУпАП. Вищевказані обставини підтверджені відповідними доказами, і між сторонами не є спірну щодо вищенаведеного. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ч.1, 2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Частиною 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі ст. 245 КпАП України, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Так, Закон «Про дорожній рух» (надалі - Закон № 3353) регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань) (ст. 1 цього Закону). Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» (Закон № 3353) встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (із змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до статті 14 Закону № 3353 учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Частина 3 ст. 122 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Постановою кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 затверджені Правила дорожнього руху (надалі Правила № 1306). Відповідно до Закону України "Про дорожній рух" ці Правила № 1306 встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні грунтуватися на вимогах цих Правил. Згідно пунктом № 17. 1 Правил № 1306 на дорозі із смугою для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.8 або 5.11 забороняються рух і зупинка інших транспортних засобів (крім таксі та велосипедистів) на цій смузі. Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Згідно статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами 1, 2, 3 статті 122, статті 126 КУпАП розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 2 статті 258 КУпАП). Відповідно до ч. 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Пункт 1 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07 листопада 2015 року за № 1395, визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. У разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу (п.4 Інструкції). Матеріалами справи підтверджено, що спірна постанова ухвалена посадової особою відносно позивача за порушення останнім п.17.1 Правил дорожнього руху. Проте, відповідач на підтвердження обставин скоєння позивачем адміністративного проступку надає як доказ лише спірну постанову. Інші докази на підтвердження вказаної обставини в матеріалах судової справи відсутні, зокрема відео зйомка, фотозйомка, тощо. Апелянтом вказане не спростовано. Згідно ст.77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень суб`єкта владних повноважень покладається на останнього. Таким чином, висновок суду про недоведеність відповідачем правомірності спірної постанови, на думку колегії суддів є обґрунтованим. Проте, колегія суддів не погоджується з іншим висновком суду першої інстанції, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо протиправності дій відповідача 1 щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. З огляду на вищенаведені норм законів та нормативних актів, зокрема Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, відповідач дійв в межах повноважень. Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню як необґрунтовані, тому висновок суду в цій частині є помилковими. Щодо інших позовних вимог про закриття провадження у справі, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне. Стаття 286 КАС України визначає порядок і особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності. Зокрема ч.1 цієї статті передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Пунктом 3 частини 3 ст. 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Враховуючи вказану норму закону, колегія суддів виходить за межі доводів апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог про закриття справи про адміністративне порушення, тому що вказане закриття чітко визначено нормою закону у разі встановлення протиправності постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Отже, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в цій частині є помилковим. Таким чином, доводи апелянта заслуговують частковій увазі. Надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Стаття 317 КАС України визначає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Результат розгляду: partial