Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому просила: - скасувати постанову серії ДП18 № 784776 від 29.04.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.09.2021 у задоволенні позову відмовлено. [PERSON] , не погоджуючись з рішенням суду, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з`ясуванні обставин справи та прийняти нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а саме перевищення швидкості руху, не доведений. Вказує, що при дослідженні доказів наданих відповідачем щодо правопорушення, судом першої інстанції зазначено про недопустимість відеозапису, зробленого за допомогою приладу TruCam, при цьому, безпідставно враховано фотознімок, виготовлений за допомогою цього ж приладу. Проте, матеріали справи не містять відомостей про спосіб створення фотознімку та даних про посадову особу, що його виготовила. Також зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки її доводам щодо відсутності в оскаржуваній постанові відомостей про спосіб використання приладу TruCam, наявність дорожнього знаку «5.70» на відрізку дороги, де здійснювався контроль швидкості руху. Також, не враховано, що інспектор поліції при фіксації руху її автомобіля, всупереч вимогам ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» утримував прилад TruCam в руках, що дало похибку в результатах вимірювання. Крім того, на думку апелянта, відповідачем порушено процедуру розгляду справи, а саме: розгляд справи проводився трьома працівниками поліції, жоден з яких не представився, з відеозапису неможливо встановити хто саме фактично розглядав справу про адміністративне правопорушення, під час її розгляду відео з приладу TruCam інспекторами не досліджувалось, а фотознімок не був посвідчений. Також, відповідач безпідставно зазначив про ухилення позивача від адміністративної відповідальності, оскільки [PERSON] не мала можливості прибути до відділу поліції з огляду на перебування на лікарняному по догляду за дитиною про що повідомляла інспектора поліції. Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції, інспектор взводу №1 роти №3 батальйону УПП в Полтавській області Ладур С.К. (далі - відповідачі) не подали відзиви на апеляційну скаргу. В судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач, подала до апеляційного суду заяву з проханням розглядати справу за її відстуності. Відповідно до ч. 4 ст.229, ч. 1 ст.308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 29.04.2021 інспектором взводу №1 роти №3 батальйону УПП в Полтавській області лейтенантом поліції Ладуром С.К. винесено постанову серії ДП18 № 784776, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 340 грн (а.с. 12). Згідно постанови 25.04.2021 о 13:33 у м. Полтава, по вул. Великотирнівська, 6 водій керував транспортним засобом Subaru Legacy, д.н.з. [NUMBER] рухався зі швидкістю 75 км/год, при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 25 км/год, чим порушив п.12.4. ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1ст. 122 КУпАП. Швидкість зафіксовано за допомогою приладу TruCam LTI 20/20 №ТС000702. Позивач, не погоджуючись з постановою по справі про адміністративне правопорушення, оскаржила її в судовому порядку. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність встановлення адміністративного правопорушення та законність дій щодо винесення оскаржуваної постанови. Надаючи правову оцінку обставинам зазначеної справи, колегія суддів зазначає наступне. За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Як встановлено пунктом 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Згідно з ч.1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів. За приписами ч.2 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення, зокрема, повинна містити найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Також, в силу вимог ч.3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак), технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. У відповідності до ч.ч.1, 4 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За нормами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Положеннями ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» надано право поліції застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото - і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото - і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Згідно зі ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За визначенням, наведеним у ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що оскаржувана постанова містить викладення опису вчиненого позивачем порушення, з посиланням на п. 12.4ПДР обмеження швидкості руху, та посилання на технічний засіб TruCam LTI 20/20 №ТС000702, за допомогою якого здійснювалося фото та відео фіксація. На підтвердження вчинення позивачем порушення відповідачем надано відеозапис та фотознімок, зроблені за допомогою зазначеного вище приладу (а.с.58-59). Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не взяття до уваги в якості доказу електронної копії відеозапису з приладу TruCam, оскільки останній не засвідчений електронним цифровим підписом автора або особи, уповноваженої на виготовлення даних копій, що суперечить вимогам ч.2 ст. 99 КАС України. Разом з тим, наданий відповідачем та засвідчений належним чином фотознімок, яким зафіксовано рух транспортного засобу Subaru Legacy, д.н.з. [NUMBER] в м. Полтава, зі швидкістю 75 км/год, при встановленому ліміті швидкості 50 км/год, дату і час фіксації 25.04.2021 о 13:33 год, а також географічні координати автомобіля позивача, є належним та допустимим доказом вчинення правопорушення та правомірно врахований судом першої інстанції. Доводи апелянта, що зазначений доказ є недопустимим, оскільки зроблений з приладу TruCam колегія суддів вважає помилковими, з наступних підстав. Згідно зі ст.74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.75 КАС України). Право застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, надано працівникам поліції, передбачено ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію». Листом Державного Підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01.10.2019 року №22-38/49 роз`яснено, що лазерний вимірювач TruCам відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Колегія суддів зазначає, що прилад TruCам LTI 20/20 з серійним номером ТС000702 сертифікований, дозволений для використання на території України, пройшов періодичну повірку, що підтверджується експертним висновком від 27.09.2018, свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 20.01.2021, сертифікатом від 29.08.2012 (а.с. 60-63). Враховуючи викладене, фотофіксація, зроблена за допомогою приладу TruCам є належним та допустимим доказом. Крім того, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції не враховано відеозапис лише з підстав надання цього електронного доказу не засвідченого у встановленому законом порядку, а не з підстав незаконності використання приладу TruCам, а тому інші докази, отримані за допомогою цього приладу правомірно враховані судом. Доводи апелянта про те, що фотознімок не є належним доказом, оскільки не засвідчений в установленому законом порядку, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Згідно з ч.3 ст.99 КАС України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, визначеному законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Судом встановлено, що паперова копія фотознімку, здійсненого сертифікованим приладом TruCam ТС000702, посвідчена підписом посадової особи і печаткою Департаменту патрульної поліції, отже вказаний доказ є належним в розумінні ст. 99 КАС України. Посилання апелянта на проведення замірів швидкості технічним приладом, що перебував в руках поліцейського, вібрація якого могла дати більшу похибку, ніж це передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач, є неприйнятними з огляду на те, що лазерний вимірювач TruCam LTI 20/20 віднесено до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто вказаний прилад конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. При цьому, колегія суддів зауважує, що використання поліцейськими приладу Тrucam з метою фіксації порушень швидкісного режиму в такий спосіб, не є порушенням вимог чинного законодавства. Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у постанові відомостей про спосіб використання приладу TruCam, наявність дорожнього знаку «5.70» на відрізку дороги, де здійснювався контроль швидкості руху, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ст. 283 КУпАП передбачено вичерпний перелік вимог, зміст яких обов`язково має зазначатись у постанові. При цьому, не зазначення інспектором поліції зазначених вище відомостей у постанові не передбачено ст. 283 КУпАП, а отже не свідчить про протиправність оскаржуваної постанови. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення відповідачем процедури розгляду справи колегія суддів зазначає наступне. Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Як встановлено з відеозапису з бодікамери 25.04.2021, інспектором роз`яснено причину зупинки позивача, її права та можливість надати пояснення. [PERSON] скористалась своїм правом на відкладення розгляду справи, посилаючись на вади зору, та не можливість без окулярів розгледіти відео та фото фіксацію події. Дане клопотання задоволено інспектором патрульної поліції та вручено позивачу запрошення до підрозділу на 29.04.2021 о 17.00 год. у приміщенні УПП в Полтавській області ДПП за адресою: с.Розсошенці, вул. Кременчуцька, 2-В (а.с. 48). 29.04.2021 позивач до відділу поліції не з`явилась, тому інспектором поліції продовжено розгляд справи про адміністративне правопорушення та прийнято оскаржувану постанову. Апелянт як у суді першої так і апеляційної інстанції зазначала, що нею повідомлялось відповідача засобами поштового та електронного зв`язку про неможливість прибути 29.04.2021 року о 17.00 год. до підрозділу поліції з поважної причини, а отже відповідач мав перенести розгляд справи, в підтвердження чого надано копію листа, поштової квитанції, скріншоту екрану вихідних електронних повідомлень поштової електронної скриньки, а також довідка № 6 від 27.04.2021 про перебування з 27.04.21 по 01.05.2021 на лікарняному по догляду за малолітнім сином [PERSON] (а.с.55). Суд першої інстанції, надаючи оцінку вказаним доказам виходив з того, що вказані листи надійшли на адресу управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту поліції лише 30.04.2021, тобто після розгляду справи, а тому не були враховані під час розгляду справи, що підтверджується листом - відповіддю від 13.05.2021 № ш-346/41/26/01-2021, конверту зі штрихкодовим ідентифікатором та трекінгом відстеження зазначеного відправлення з сайту «Укрпошта» , відбитком штампу вхідної кореспонденції на листі (а.с. 51-54). Також суд виходив з того, що в день розгляду справи, позивач направила електронний лист на електронну адресу Департаменту патрульної поліції (public@patrol.police.gov.ua), що знаходиться у м.Київ, по вул. Ф.Ернста, 3, тоді як справа про адміністративне правопорушення мала розглядатись в приміщенні УПП в Полтавській області ДПП за адресою: с.Розсошенці, вул. Кременчуцька, 2-В, яке має іншу електронну адресу - poltava@patrol.police.gov.ua. ( а.с.55-57). Отже, на час розгляду справи 29.04.2021 позивач належним чином не повідомила відповідача про неявку на виклик до підрозділу поліції, поважних причин неявки не надала. Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не надано оцінки доказам поважності неявки позивача до поліції, зокрема довідці № 6 від 27.04.2021, з якої вбачається, що позивачка з 27.04.2021 до 30.04.2021 перебувала на лікарняному по догляду за малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . (а.с.7) З наданих позивачем доказів вбачається, що у можливий спосіб нею здійснювалися заходи щодо повідомлення відповідача про наявність поважних причин неявки на виклик до поліції, а несвоєчасність отримання вказаних листів виникла з незалежних від неї причин. Колегія суддів зауважує, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього. Враховуючи, що позивач з поважних причин не мала можливості з`явитись до відділу поліції, про що повідомлено відповідача, та з незалежних від позивача причин своєчасно не отримано останнім, прийняття відповідачем постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності за її відсутності, без з`ясування причин неявки, є передчасним, що є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. Натомість суд першої інстанції не врахував вказані обставини, не повно дослідив обставини справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України. Згідно п. 2 ч. 3 вищенаведеної статті Кодексу встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи). На підставі викладеного, враховуючи, що підставами скасування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення є порушення процедури розгляду справи, то з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, колегія суддів дійшла висновку про необхідність надіслання справи про адміністративне правопорушення у відношенні позивача на новий розгляд до компетентного органу, а саме - Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції. Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Судом встановлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454,00 грн. та апеляційної скарги 681,00 грн., що підтверджується квитанціями від 06.07.21 та від 08.09.21 (а.с.34,87). Враховуючи, що за наслідками судового розгляду позов задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 567,50 грн. (227,00 грн + 340,50 грн).

Результат розгляду: partial