Рішення адміністративного суду від 2022-06-29 00:00:00+03

У січні 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №400174058 до повідомлення серія ТЕ №00021007 від 22.12.2021, винесену головним спеціалістом-інспектором з паркування сектору контролю за паркуванням управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради Хомівим Василем Михайловичем, та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно [PERSON] за ч.3 ст.122 КУпАП. Рішенням від 18 квітня 2022 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у задоволенні позовної заяви відмовив повністю. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення незаконне та необґрунтоване, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт (позивач) вказує на те, що вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, не підтверджуєтсья належними та допустимими доказами. Так, наявні в матеріалах справи фоторматеріали не містять інформації про відстань від місця зупинки транспортного засобу до прилеглих територій чи факт зупинки безпосередньо у місці виїзду. Крім того, відповідач не встановив обставин створення перешкоди дорожньому руху або загрози безпеці руху позивачем, що необхідно для кваліфікації дій останнього за ч.3 ст.122 КУпАП. З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4\~ ст. 304 КАС Українине перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії РАП №400174058 до повідомлення серії ТЕ №00021007, складеної 22.12.2021 головним спеціалістом-інспектором з паркування сектору контролю за паркуванням управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради Хомівим Василем Михайловичем, [PERSON] 13.12.2021 о 11 год. 08 хв. транспортним засобом «КІА К5», д.н.з. [NUMBER] , здійснив зупинку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Митрополита Шептицького, 21, чим порушив вимоги підпункту «и» пункту 15.9\~ ПДР\~ (зупинка в місцях виїзду з прилеглих територій) (а.с.7). З метою фіксування факту порушення правил зупинки, стоянки або паркування водієм транспортного засобу марки «КІА К5», д.н.з. [NUMBER] , здійснено фотофіксацію в кількості 8 фото з різних ракурсів, з відображенням дати і часу (моменту), місця розташування транспортного засобу до нерухомих об`єктів та встановлено географічні координати (а.с.8, 42,49). Згаданою вище постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 680,00 грн (а.с.7). Позивач, вважаючи вказану вище постанову протиправною, звернувся з адміністративним позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що факт порушення позивачем підпункту «и» п.15.9 розділу 15 Правил дорожнього руху підтверджується матеріалами фотофіксації, яка здійснена 13.12.2021 о 11:08:21 в м. Тернополі по вул. Митрополита Шептицького, 21, з яких вбачається, що передня частина автомобіля знаходиться на рівні стовпця шлагбауму заїзду, тобто безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території. Водночас при винесенні спірної постанови заміри не проводились, оскільки позивач здійснив зупинку безпосередньо в місці виїзду, що, на переконання суду першої інстанції, є правомірним. Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 5\~ ст.14 Закону України «Про дорожній рух»\~ учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього\~ Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами. Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. За змістом ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (надалі ПДР). Відповідно до пп. «и» п. 15.9 ПДР зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Отже, зупинка ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і зупинка безпосередньо в місці виїзду є різними видами одного правопорушення в частині порушення правил зупинки транспортного засобу. Прилегла територія - це територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них (п. 1.10. ПДР). У свою чергу, проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги. Таким чином, прилегла територія межує з проїзною частиною і розпочинається безпосередньо на цій межі, яка є місцем прилягання до дороги. Отже, на переконання суду, виїздом з прилеглої території є уявна лінія, яка прилягає до проїзної частини. Поряд з цим, апеляційний суд враховує, що визначення поняття «виїзду з прилеглих територій» чи «місця виїзду» Правила дорожнього руху не містять, натомість з лексичної конструкції зазначеної норми ПДР можна зробити висновок, що у спірних правовідносинах такими є безпосереднє місце в`їзду/виїзду з прилеглої території у районі будинку [ADDRESS] . Дослідивши наявні в матеріалах справи фотознімки, апеляційний суд зазначає, що хоча фотофіксація в кількості 8 фото і здійснена з різних ракурсів, однак не дає змоги дійти категоричного (однозначного) висновку про місце розташування транспортного засобу позивача. На переконання колегії суддів, із фото, зробленого 13.12.2021 о 11:08:21 в м. Тернополі по вул. Митрополита Шептицького, 21 (а.с. 42) вбачається, що передня частина автомобіля знаходиться з правої сторони стовпця шлагбауму заїзду, а отже, автомобіль позивача не перебував на шляху в`їзду/виїзду з прилеглої території (безпосередньо в місці виїзду). Також матеріали справи не містять жодних замірів щодо відстані розташування транспортного засобу позивача від в`їзду/виїзду з прилеглої території, що є необхідним та належним доказом порушення вимог пп. «и» п. 15.9 ПДР. Так, Верховний Суд у постановах від 08.02.2018 у справі №760/3696/16 та від 18.07.2019 у справі №216/3226/16-а вказав, що належним доказом даного правопорушення, виходячи з його природи, є замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт зупинки автомобіля менш ніж за 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім того, суд також зауважує, що з фотознімків (а.с.53) чітко видно, що автомобіль не перешкоджає руху інших транспортних засобів до місця виїзду з прилеглої території. Підсумовучи наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає помилковими висновки відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, що автомобіль позивача розташований безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території будинку [ADDRESS] чи ближче 10 м від такого виїзду, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами. В даному контексті також слід зазначити, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та вини особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року в справі №463/1352/1-а. Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідач не довів факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, а тому постанова про накладення адміністративного стягнення серії РАП №400174058 до повідомлення серія ТЕ №00021007 від 22.12.2021, винесена головним спеціалістом-інспектором з паркування сектору контролю за паркуванням управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради Хомівим В.М., якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 грн, підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю. Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення та відповідно притягнення його до адміністративної відповідальності. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч.3 ст.122 КУпАП. За таких обставин, колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Так, згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 496,20 грн та 744,3 грн судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням (а.с.4,76). Відповідно до ч.1 та ч. 6 \~ст. 139 КАС України судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1240,50 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління муніципальної інспекції Тернопільської міської ради. Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Так, за положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, проведення експертизи, підготовки справи до розгляду зокрема, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), на проведення судових експертиз, експертних досліджень та надання інших послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, проведенням експертизи, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: granted