Рішення адміністративного суду від 2022-02-23 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON] ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до [INFO] (Військової частини [NUMBER] ) (далі по тексту відповідач, В/Ч [NUMBER] ), в якому просить суд: - визнати протиправною бездіяльність [INFO] /військова частина [NUMBER] , яка полягає у невиплаті [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.06.2017 по 11.02.2021; - зобов`язати [INFO] /військова частина [NUMBER] здійснити виплату [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.06.2017 по 11.02.2021; - стягнути з Сумського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України/військова частина [NUMBER] на користь [PERSON] понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 908 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби 02.06.2017 не була нарахована та виплачена грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди. Виплата зазначеної допомоги фактично забезпечена відповідачем на виконання судового рішення у справі № 480/2619/20 лише 12.02.2021. Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки сплати належних при звільненні сум за період з 03.06.2017 по 11.02.2021. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 480/1620/21 адміністративний позов [PERSON] до [INFO] (Військової частини [NUMBER] ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] (Військової частини [NUMBER] ), яка полягає у невиплаті [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.06.2017 по 11.02.2021. Зобов`язано [INFO] (Військову частину [NUMBER] ) здійснити виплату [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.06.2017 по 11.02.2021. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань [INFO] (Військової частини [NUMBER] ) ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ) суму сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі № 480/1620/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач вказує, що військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а його норми, зокрема ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Зазначає, що аналіз статей 116 та 117 КЗпП України вказує на те, що ці норми врегульовують питання, що пов`язані з проведенням розрахунку саме при звільненні, а також нарахування компенсацій виплат за наявності спору про розміри сум, що були нараховані, але відносно їх розміру виник спір. Тобто ці виплати не поширюються на виплати, які були здійснені на виконання рішення суду. Вказує, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та не визначено розмір середнього заробітку, не встановлено час затримки розрахунку. З огляду на викладене, вважає, що відповідач діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно-правовими актами та у відповідності до діючого законодавства. Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, з викладених підстав, просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами. Відповідно до ч. 1\~ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що наказом від 02.06.2017 № 107-ОС [PERSON] звільнено з військової служби. Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення позивача з військової служби відповідачем не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, тому позивач звертався до суду за захистом своїх прав. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 по справі №\~ 480/2619/20 задоволено позов [PERSON] до [INFO] (Військова частина [NUMBER] ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправною бездіяльність [INFO] (Військова частина [NUMBER] ), яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років \~\~служби з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, які позивач отримував під час проходження військової служби. Зобов`язано [INFO] (Військова частина [NUMBER] ) здійснити виплату [PERSON] одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років \~\~служби з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди, які [PERSON] отримував під час проходження військової служби. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань [INFO] (Військова частина [NUMBER] ) на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн., сплачений при зверненні до суду (а.с. 19-23). Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94234838), постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2021 було залишено без задоволення апеляційну скаргу [INFO] (військова частина [NUMBER] ), а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 по справі №480/2619/20 - без змін. На виконання рішення суду, відповідачем 12.02.2021 перераховано кошти на картковий рахунок позивача в сумі 96 935, 29 грн. (а.с.24), що не заперечується представником відповідача. Посилаючись на наявність підстав для виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати належної позивачу при звільненні суми (грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди) по день фактичного розрахунку, позивач звернувся до суду з цим позовом. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу. За приписами\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Частиною першою\~статті 117 КЗпП України\~визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої\~статті 117 КЗпП України\~є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою\~статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. За змістом частини першої\~статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша\~статті 117 КЗпП України\~переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга\~статті 117 КЗпП України\~стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій\~статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене\~статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17. Також колегія суддів зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Колегія суддів зазначає, що оскільки нормами спеціального законодавства (Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом МВС України від 25.06.2018 №558) не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані норми загального законодавства (Кодексу законів про працю України). Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18. За таких обставин доводи відповідача, щодо неправомірності застосування до спірних правовідносин норм КЗпП є помилковими. Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу військової частини з 02.06.2017, а фактичний розрахунок при звільненні (виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди) проведено 12.02.2021. Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~за період з 03.06.2017 (враховуючи наявність судового рішення 13.07.2020 по справі № 480/2619/20) і до проведення з ним фактичного розрахунку, а саме 12.02.2021. Разом з тим колегія суддів зазначає, що\~статтею 117 КЗпП України\~покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору. Суд першої інстанції, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно, що вбачається можливим з огляду на достатність обставин, встановлених у цій справі судом першої та апеляційної інстанцій. Так, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. У відповідності до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Судом встановлено, що позивач був звільнений з військової служби 02.06.2017, остаточний розрахунок з позивачем проведено 12.02.2021, отже кількість днів затримки розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог - за період з 03.06.2017 по 11.02.2021, становить 1350 календарних днів. Відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення [PERSON] , розмір грошового забезпечення позивача за квітень 2017 року становить 12379, 89 грн., за травень 2017 року 12379, 89 грн.. Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 405,90 грн. (24759,78 грн./61 календарних дні). Підсумкова загальна сума компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні складає 547965, 00 грн. (405,90 х 1350 календарних днів затримки розрахунку). Разом з цим колегія суддів зазначає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до\~статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до\~статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, від 29 грудня 2020 року у справі № 520/11337/18. Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке. У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 404474,10 грн., з яких: нараховано під час звільнення 123437,99 грн., що складає 55,64 %, та грошова допомога при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 28 повних календарних років з урахуванням індексації грошового забезпечення та щомісячної додаткової грошової винагороди 98411,46 грн., що складає 44,36 % від загальної суми належної позивачу при звільненні. Обрахована колегією суддів відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату частини недоплаченої додаткової щорічної відпустки становить 547965,00 грн.. Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 243077,27 грн. (44,36% від 547965,00 грн. ). В\~ст. 242 КАС України\~передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно зі п. 2 ч. 1\~ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини. Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не визначив розмір такого відшкодування та відповідно не зазначив про це в резолютивній частині рішення, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення в такій редакції: "Зобов`язати [INFO] (Військову частину [NUMBER] ) здійснити виплату [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 03.06.2017 по 11.02.2021 у розмірі 243077,27 грн.". Доводи відповідача про те, що стягнення з останнього середнього заробітку на користь [PERSON] у справі № 480/1620/21 є передчасним, оскільки на даний час не ухвалено рішення по справі № 480/14496/21 щодо визнання протиправною бездіяльності 5 прикордонного загону щодо зобов`язання такого нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 02.06.2017 включно із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення січень 2008 року, з урахуванням проведених виплат, а тому виплата у лютому 2021 року може бути не остаточною, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність іншого спору не впливає на висновки суду у цій справі В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду, з наведених вище підстав, не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: partial