Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

У липні 2019 року позивач, [PERSON] , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: - визнати дії Адміністрації ДКВС України щодо зміни істотних умов праці без попередження позивача, дії щодо використання без згоди персональних даних позивача, затримки здійснення остаточного розрахунку у день звільнення протиправними; - зобов`язати Адміністрацію ДКВС України нарахувати та виплатити [PERSON] різницю у заробітній платі, яка незаконно не нарахована та не виплачена позивачу у період з серпня до листопада 2018 року, виходячи з розміру середньомісячної заробітної плати за червень-липень 2018 року; - стягнути з Адміністрації ДКВС України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку; - стягнути з Адміністрації ДКВС України на користь [PERSON] моральної шкоди за порушення особистих немайнових прав у сфері обробки персональних даних [PERSON] у розмірі 50 000,00 грн.; - стягнути з Адміністрації ДКВС України на користь [PERSON] моральну шкоду за порушення трудових прав у сумі, пропорційній сумам, визначеним у пункті 2 та пункті 3 прохальної частини позовної заяви. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково: Визнано протиправними дії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо порушення строків розрахунку при звільненні з [PERSON] . Присуджено до стягнення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року заяву про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Присуджено до стягнення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 355, 57 грн. В задоволенні заяви в іншій частині відмовлено. Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у частині обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що зменшення розміру середнього заробітку не передбачено законодавством України, а суд першої інстанції в оспорюваному рішенні не навів норми права, які він застосував при здійсненні розрахунку середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню [PERSON] . Позивач наполягає, що застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд фактично встановлює інше право працівника, ніж встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю, адже задоволена сума коштів не відповідає суті і змісту середнього заробітку. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії та призначено до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, у період з 13.12.2017 року по 26.11.2018 року [PERSON] працювала в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на посадах державної служби категорії «В». Наказом від 13.12.2017 р. № 13/ОС [PERSON] призначено на посаду головного спеціаліста Відділу юридичного забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, за переведенням з Державної екологічної інспекції України, відповідно пункту 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» із збереженням 9 рангу державного службовця. Відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 р. № 15, встановлено надбавку за інтенсивність праці у розмірі 100 % до посадового окладу з 13.12.2017 року. Згідно наказу № 78/ОС від 13.02.2018 р. [PERSON] з 13.02.2018 р. переведено на посаду головного спеціаліста відділу проходження служби та комплектування Управління персоналу Адміністрації Державної кримінально- виконавчої служби України, з посадовим окладом 4800 грн., із збереженням 9 рангу державного службовця та встановлено надбавку за інтенсивність праці у розмірі 100% до посадового окладу, з 13.02.2018 року. Наказом від 29.05.2018 року № 203/ОС позивачці встановлено надбавку за вислугу років на рівні 21% посадового окладу з 13.02.2018 року. Відповідно до листа Адміністрації ДКВС України від 13.08.2018 р. №6/2-8963/Вш, починаючи з серпня 2018 року, у зв`язку із перерозподілом коштів між KEКB 2112 «Грошове забезпечення» та KEКB 2111 «Заробітна плата» шляхом зменшення КEКB 2111 та збільшення КEКB 2112, всім державним службовцям Адміністрації ДКBC України було зменшено надбавку за інтенсивність праці зі 100 % до 50 % посадового окладу, та премія виплачувалась у межах наявних обсягів фінансування відповідно до наказу Адміністрації ДКBC України від 29.08.2018 р. №252/ОД-18 в частині встановлення надбавки за інтенсивність праці державним службовцям. Наказом від 26.11.2018 р. № 375/ОС [PERSON] звільнено із займаної посади 26.11.2018 року, відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України "Про державну службу". У червні 2019 року позивачка звернулася до Начальника Адміністрації ДКВС України із заявою щодо повідомлення про правові підстави та підтвердження дійсності нарахування та виплати заробітної плати у травні 2019 року та надання довідки про нараховані та сплачені суми станом на 01.06.2019 року. Листом від 17.07.2017 р. № 6/2-2536-19/С-1481 Адміністрація ДКВС України повідомила позивачку про те, що у травні 2019 року було донараховано індексацію за період роботи з 01 по 26 листопада 2018 року у сумі 60,25 грн. Також зазначено, що у зв`язку з тим, що при звільненні з 01.11.2018 року позивачка вийшла з профспілкової організації Адміністрації ДКВС України, а при розрахунку помилково було відраховано 1% у сумі 65,65 грн. членських внесків, то у травні 2019 року вказані кошти були зараховані на картковий рахунок. Довідка по заробітній платі станом на 01.06.2019 року та розрахунковий лист за травень 2019 року було також направлено. Позивач [PERSON] , вважаючи дії відповідача щодо зміни істотних умов праці без попередження позивача, затримки здійснення остаточного розрахунку у день звільнення протиправними, звернулась з позовом до адміністративного суду. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, зокрема, визнано протиправними дії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо порушення строків розрахунку при звільненні з [PERSON] та присуджено до стягнення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку. 01 липня 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла заява [PERSON] про ухвалення додаткового судового рішення, в якій позивач просила про ухвалення додаткового рішення у справі, а саме - визначення суми середньої заробітної плати за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 49 392,5 грн. Суд першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково та присудив до стягнення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 355, 57 грн. Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового судового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом не визначено належного способу виконання судового рішення, оскільки відсутність конкретної суми до стягнення унеможливлює примусове виконання судового рішення в цій частині, що також підтверджується заявою від 26.05.2021 р. про роз`яснення судового рішення Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, на виконанні якого знаходиться виконавчий лист від 12.05.2020 р. про присудження до стягнення з Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки по день фактичного розрахунку. Суд першої інстанції, визначаючи розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, застосував критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на відсоткове значення невиплаченої компенсації до розміру всіх сум, належних позивачу при звільненні. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 26.11.2018 р. позивача звільнено із займаної посади з 26.11.2018 року, відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» згідно з наказом від № 375/ОС. Отже, днем розрахунку мало бути саме 26.11.2018 року. Відповідно до реєстру платіжних доручень розпорядників бюджетних коштів 27.11.2018 р. Адміністрацією ДКВС України були зареєстровані платіжні доручення по виплаті другої половини заробітної плати за листопад 2018 року. 28.11.2018 р. кошти по заробітній платі [PERSON] були зараховані на її картковий рахунок, про що свідчить список перерахування другої половини заробітної плати за листопад 2018 року, що також підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку, з якого вбачається крім зарахування заробітної плати 28.11.2018 року, також зарахування 30.11.2018 року заробітної плати. Згідно з наявними у справі доказами 28.11.2018 р. на рахунок позивача було зараховано 1579, 66 грн. Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, у травні 2019 року [PERSON] було донараховано індексацію за період роботи з 01 по 26 листопада 2018 року у сумі 60,25 грн., також у зв`язку з тим, що при звільненні позивач з 01.11.2018 року вийшла з профспілкової організації Адміністрації ДКВС України, а при розрахунку заробітної плати за листопад 2018 року помилково було відраховано 1%, у сумі 65,65 грн. членських внесків, то у травні 2019 року ці кошти були зараховані на картковий рахунок позивача. Таким чином, відповідачем також було порушено строк проведення остаточного розрахунку з пзивачем, що, в свою чергу, є підставою для стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, колегія суддів звертає увагу, що при здійсненні розрахунків, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку на 2 дні по сумі 1579, 66 грн., а також по сумі 114, 15 грн. - на 186 днів (зараховано 31.05.2019 р.). З таким висновком апеляційний суд погодитись не може, оскільки відповідні суми розраховуються не окремо по кожній сумі, яку з затримкою виплачено особі. Виплати працівникові його середнього заробітку здійснюються за весь час затримки по день фактичного остаточно розрахунку, тобто, судом має враховуватись лише безпосередньо останній день, коли працівнику були виплачені всі належні йому суми. Отже, враховуючи, що позивача звільнено 26.11.2018 року, а остаточний розрахунок виплачено лише 31.05.2019 року, то відповідачем допущено порушення строку розрахунку на 125 днів за відповідний період з 26.11.2018 року по 31.05.2019 року (листопад 2018 р. - 2 робочих дні; грудень 2018 р. - 20 р.д., січень 2019 р. - 21 р.д., лютий - 20 р.д., березень - 20 р.д., квітень - 21 р.д., травень - 21 р.д.). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд має визначити точну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає виплаті позивачу. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100). Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100). Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з наданою позивачем довідкою Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 08.04.2021 № 6/2-5 (а.с. 19, т. 2) середньомісячна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням (вересень, жовтень 2018 року) [PERSON] становить 8 297,95 грн. Визначаючи середньоденну заробітну плату, суд першої інстанції виходив з того, що у вересні 2018 р. було 20 робочих днів, у жовтні - 22 = 42, тому середньоденна заробітна плата становить 197, 57 грн. (8 297, 95/42). Однак, колегія суддів вважає такий розрахунок невірним, оскільки судом першої інстанції суму середньомісячної заробітної плати (тобто, заробітної плати за один місяць) поділено на кількість робочих днів за два місяці, що є помилковим. Так, для визначення середньоденної заробітної плати, необхідно заробітну плату працівника за останні два місяці перед звільненням поділити на кількість робочих днів за ці два місяці, однак, суд першої інстанції не врахував, що вказана у довідці сума є середньомісячною заробітною платою (тобто, заробітною платою за один місяць), а не заробітною платою позивача за два місяці. Отже, враховуючи, що згідно з наданою відповідачем довідкою Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 08.04.2021 № 6/2-5 середньомісячна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням (вересень, жовтень 2018 року) [PERSON] становить 8 297,95 грн., то для обрахунку середньоденної заробітної плати необхідно 8 297,95 грн. * 2 місяці = 16 595,90 грн., що становить суму заробітної плати позивача за два останні місяці перед звільненням звільненням (вересень, жовтень 2018 року), та поділити останню на 42 (сумарна кількість робочих днів у вересні та жовтні 2018 року), що становитиме 16 595,90 грн,/42 = 395,14 грн. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] становить 395,14 грн. Період затримки розрахунку при звільненні за період з 26.11.2018 року по 31.05.2019 року становить - 125 робочих днів. Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 49 392,5 грн. (125 р.дн.* 395,14 грн). Водночас, колегія суддів враховує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовано оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Так, питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду 26 червня 2019 року прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. За висновками, зробленими Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідний підхід застосований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, у якій, з-поміж іншого, зазначено, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Відповідні висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, у якій, зокрема, зазначено, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). За таких обставин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц (відступлено від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням №6-113цс16) і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, суд апеляційної інстанції при розгляді цього спору вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, зменшивши розмір відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України. Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає, чим спростовуються доводи позивача про неможливість зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як було зазначено вище, обрахований відповідно до Порядку № 100 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 49 392,5 грн. Водночас, вказана сума коштів є істотно більшою, аніж несвоєчасно виплачена у зв`язку зі звільненням позивача відповідачем заробітна плата 1579, 66 грн. (яка, в контексті вищевикладеного, слід звернути увагу, що була виплачена з затримкою лише на два дні), та індексація у сумі 60,25 грн. і 1% членських внесків профспілкової організації у сумі 65,65 грн., які були виплачені 31 травня 2019 року. Тоббто, сума заборгованості відповідача всього склала лише 1705,56 грн. (1579, 66 + 60,25 + 65,65). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача (49 392,5 грн.) є істотно більшим, аніж несвоєчасно виплачена у зв`язку зі звільненням позивача відповідачем сума 1705,56 грн. Таким чином, обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплачених із затримкою коштів, а саме до - 1705,56 грн. Отже, з системного аналізу наявних в матеріалах справи доказів, законодавчого регулювання спірних правовідносин та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни абзацу другого резолютивної частини оскаржуваного додаткового рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на встановлення помилковості розрахунку останньої судом першої інстанції. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення у повному обсязі заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, при цьому вбачає підстави для зміни абзацу другого резолютивної частини додаткового рішення суду першої інстанції. Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду першої інстанції - зміні у абзаці другому резолютивної частини.

Результат розгляду: partial