Рішення адміністративного суду від 2022-06-22 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Менського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до сержанта поліції Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Леоненка Владислава Сергійовича, в якому просив: 1) визнати протиправними дії поліцейського, які полягають у винесенні постанов серії ЕАО № 5132949 від 10 грудня 2021 року та серії ЕАО № 5132918 від 10 грудня 2021 року; 2) визнати протиправними та скасувати постанови серії ЕАО № 5132949 від 10 грудня 2021 року та серії ЕАО № 5132918 від 10 грудня 2021 року. Позов обґрунтовано тим, що відповідач при винесенні оскаржуваних постанов діяв з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить скасувати постанови відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 02 лютого 2022 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено. В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки не ввімкнення аварійної світлової сигналізації після зупинки на вимогу поліцейського не може бути кваліфіковане за частиною другою статті 122 КУпАП так як вказане не є порушенням правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку. До того ж, апелянт звертає увагу на те, що у разі вчинення декілька адміністративних стягнень, стягнення накладається в межах санкцій, встановлених за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. Відтак, на думку апелянта, за умови вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122 КУпАП, відповідачем мало бути накладено стягнення в межах частини шостої статті 121 КУпАП. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2021 року сержантом поліції Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Леоненком Владиславом Сергійовичем було винесено постанову серії ЕАО № 5132949 від 10 грудня 2021 року у зв`язку із тим, що [PERSON] 10 грудня 2021 року о 16:39:05 в м. Корюківка вулиця Шевченка, 12 не ввімкнув аварійну сигналізацію на транспортному засобі після зупинки працівниками поліції, чим порушив п.9.9 «б» Правил дорожнього руху України. Крім того, того ж дня, відповідачем було винесено постанову серії ЕАО № 5132918 від 10 грудня 2021 року по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбаченої частиною шостою статті 121 КУпАП, з огляду на те, що позивач 10 грудня 2021 року о 16:28:44 в м. Корюківка вулиця Шевченка, 75 керував автомобілем у якому був неосвітлений номерний знак, чим порушив п.2.9 «в» Правил дорожнього руху України. Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у матеріалах справи наявний відеозапис фіксації правопорушення згідно нагрудної бодікамери, який фіксує правопорушення, вчинені позивачем, тому підстави для задоволення позовних вимог - відсутні. Колегія суддів не погоджується у повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань). Згідно статті 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Відповідно до п. 1.1 Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Пунктом 1.3 вказаних Правил закріплено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. У силу вимог пункту 2.9 «в» Правил дорожнього руху водієві забороняється: керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий; керувати транспортним засобом, зокрема без номерного знака або з номерним знаком, що: неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий. Частиною шостою статті 121 КУпАП визначено, що за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим - встановлена відповідальність шляхом накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, експлуатація транспортного засобу без освітленого номерного знаку в темну пору доби (за наявності всіх інших необхідних ознак складу правопорушення), становить собою окремий склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною шостою статті 121 КУпАП. До того ж, у відповідності до пункту 9.9. «б» Правил дорожнього руху аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар. При цьому, частиною другою статті 122 КУпАП закріплено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Натомість, ввімкнення/не ввімкнення аварійної сигналізації під час вимушеної зупинки транспортного засобу працівниками поліції не можна вважати таким, що відбувається при початку руху чи зміні його напрямку, а тому порушення п.9.9 «б» Правил дорожнього руху України не охоплюється диспозицією частини другої ст.122 КУпАП. У той же час, вирішуючи дану справу, колегія суддів враховує, що згідно з приписами ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема, частиною шостою статті 121 КУпАП та частиною другою ст.122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Пунктом 3 частини першої статті 288 КУпАП, якою визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених статтею 121 та 122 КУпАП посадові особи відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органа Національної поліції. Отже, відповідні посадові особи не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 121 та 122 КУпАП. Використання у зазначеній вище нормі формулювань «від імені органів Національної поліції», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222-244-20 КУпАП», використаний у частині другій статті 255 КУпАП, вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення. При цьому, зміст статті 288 КУпАП щодо можливості оскаржити постанову органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення не спростовує висновків суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем у таких справах є саме орган, а не посадова особа. Поряд з цим, орган Національної поліції, в якому працює сержант поліції Корюківського районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Леоненка Владислава Сергійовича, до участі у справі в якості належного відповідача залучений не був. Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги заявлено та вирішено до неналежної особи, яка має відповідати за даним позовом. Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Частинами шостою та сьомою означеної правової норми передбачено, що після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку, а заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому, обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності. З цього слідує, що суд за результатами розгляду справи відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Водночас, колегія суддів зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача. У даному випадку, з матеріалів справи не вбачається, що позивачем або іншою стороною у справі не було заявлено клопотання про заміну відповідача, а суд у свою чергу позбавлений можливості здійснити таку заміну без згоди на це позивача. За таких обставин, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, позбавлений можливості в межах наданої йому Кодексом адміністративного судочинства України компетенції виправити такий недолік та розглянути вказану справу по суті, оскільки частиною сьомою статті 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено. Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 грудня 2019 року у справі №724/716/16, від 17 червня 2020 року у справі №127/6881/17 та від 17 вересня 2020 року у справі №742/2298/17. При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача. Як наслідок, з огляду на неналежного відповідача, суд позбавлений можливості надати оцінку оскаржуваним постановам, законність яких може бути перевірена лише у випадку пред`явлення позову до особи, яка є належним відповідачем у справі. У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Відповідно до частин першою та третьої ст. 272 КАС України судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтями 273, 275-277, 280, 282, пунктами 5 та 6 частини першої статті 283, статтями 286-288 цього Кодексу, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені. Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального права, тому мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні щодо підстав відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.

Результат розгляду: partial