Рішення адміністративного суду від 2022-03-01 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Національної поліції України, в якому просила стягнути з Національної поліції України на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду за період з 16.11.2020 по 29.12.2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 її поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України. Це рішення набрало законної сили на підставі постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021. Вказане рішення в частині поновлення [PERSON] в Національній поліції України на посаді, рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. Проте обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді відповідач виконав лише 29.12.2020, про що видано відповідний наказ Національної поліції України №1488о/с. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року позовні вимоги \~ [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Національної поліції України на користь [PERSON] середній заробіток за період затримки виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 в сумі 36360 (тридцять шість тисяч триста шістдесят) грн. 49 коп. з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11 лютого 2020 року №170 о/с "По особовому складу" в частині припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та звільнення [PERSON] з посади головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією в Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини, з 11 лютого 2020 року. Поновлено [PERSON] в Національній поліції України на посаді, рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020. Стягнуто з Національної поліції України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 лютого 2020 року по 16 листопада 2020 року у розмірі 239477 (двісті тридцять дев`ять тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 71 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] в Національній поліції України на посаді, рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021 у справі №560/2160/20 апеляційну скаргу Національної поліції України залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 - без змін. До Хмельницького окружного адміністративного суду 24.11.2020 надійшла заява Національної поліції України про роз`яснення рішення суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20. Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №560/2160/20 у задоволенні заяви Національної поліції України про роз`яснення рішення суду відмовлено. На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 наказом Національної поліції України від 29.12.2020 №1488 о/с "По особовому складу" [PERSON] поновлено на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Хмельницькій області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020. Позивачка, вважаючи, що період з 16.11.2020 по 29.12.2020 є фактично періодом затримки виконання відповідачем рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 в частині допущення до негайного виконання поновлення на посаді, що дає право на отримання від відповідача середньої заробітної плати за час виконання рішення суду, який становить 44 календарних днів (з 16.11.2020 по 29.12.2020), звернула за захистом прав до суду. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка має право на стягнення середнього заробітку за період затримки виконання рішення суду в сумі 36360,49 грн. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з положеннями статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Приписами частини 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Правові положення аналогічного змісту містяться також в статті 235 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зі змісту наведених правових норм слідує, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Наведена правова позиція підтверджується також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.06.2020 у справі №521/1892/18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Отже, після прийняття рішення Хмельницьким окружним адміністративним судом від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 в Національної поліції України, як роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивачки на роботі та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць. Так, з матеріалів справи встановлено, що вказане рішення суду про поновлення на посаді, яке судом допущено до негайного виконання, у період часу із 17.11.2020 (наступний день після постановлення рішення про поновлення на роботі) по 28.12.2020 включно (до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі) відповідачем не виконувалось. Надаючи оцінку доводам відповідача про об`єктивність причин, що зумовили виконання рішення суду 29.12.2020, колегія суддів зазначає та враховує наступне. Згідно з положеннями частини 5 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Рішення суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20, зокрема, було направлено засобами електронного зв`язку. Електронне повідомлення, що вміщує файл з копією рішення доставлено на адресу електронної пошти відповідача 17.11.2020, що підтверджується довідкою від 17.11.2020. Докази звернення відповідача до суду з питань отримання тексту рішення не в повному обсязі відсутні. Водночас, у супровідному листі було зазначено про те, що у зв`язку з недостатнім фінансуванням та відсутністю поштових знаків (марок) копію рішення в паперовій формі поштовим зв`язком надсилатися не буде. Як наслідок, посилання відповідача на отримання 04.12.2020 його представником копії рішення суду, як на обставину, з якою він пов`язує початок строку для виконання рішення суду, суд оцінює критично. Відповідач не був позбавлений можливості звернутися в суд для отримання копії рішення суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 в паперовій формі в період з 17.11.2020 по 04.12.2020, будучи проінформованим про його наявність 17.11.2020. Щодо посилання відповідача на частину 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання. З дня ухвалення рішення про поновлення позивачки на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання. Так, законодавцем у статті 236 Кодексу законів про працю України підкреслена необхідність обов`язковості негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді, у вигляді настання негативних наслідків для відповідача у вигляді стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Аналогічний правовий висновок щодо неможливості зупинення негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді з підстав подання заяви про роз`яснення рішення суду викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 823/611/17. Крім того, колегія суддів зауважує, що за результатами розгляду заяви відповідача про роз`яснення судового рішення, було постановлено ухвалу, в якій зазначено, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 викладене чітко і зрозуміло та роз`яснення не потребує. Відповідач зазначає, що рішення суду виконано у максимально короткий строк, який відповідає загальному розумінню поняття "негайного виконання" зобов`язань. При цьому посилається в загальному на підготовку кадровим підрозділом наказу про поновлення та подання його на підпис уповноваженій особі. Тобто не наводить жодних обґрунтувань тривалості вказаних дій. Отже, обставин, які б дійсно свідчили про неможливість виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, під час розгляду цієї справи не виявлено. Щодо доводів відповідача на виконання рішення в межах "негайного виконання" зобов`язань за умов відсутності в законодавстві визначення терміну "негайно", суд вважає його безпідставним. Так, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України). Крім того, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Верховний Суд у постанові від 05.03.2020 у справі №280/360/19 зазначив, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. Таким чином, з огляду на встановлені в справі обставини колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем належними та допустимими доказами неможливість виконання рішення про поновлення позивачки на посаді, а тому, суд дійшов висновку, що позивачка має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 починаючи з 17.11.2020 (наступний день після постановлення рішення про поновлення на роботі) по 28.12.2020 включно (до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі). Визначаючись щодо періоду за який належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, колегія суддів враховує, що період затримки необхідно рахувати від наступного дня після постановляння рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №280/360/19. Наведене свідчить про помилковість визначення позивачкою початкової дати (16.11.2020) та кінцевої дати (29.12.2020) спірного періоду. Розрахунок середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Згідно з положеннями абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування \~виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених \~чинним \~законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як встановлено у рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.11.2020 у справі №560/2160/20 та згідно з довідкою Національної поліції України від 11.08.2020 №29/5-375 середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяця, що передували звільненню становила 1253,81 грн. Таким чином, враховуючи норми тривалості робочого часу, тривалості періоду затримки відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивачки на роботі з 17.11.2020 по 28.12.2020 включно колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за період затримки виконання рішення суду в сумі 36360,49 грн. (29 робочих днів\~х 1253,81 грн). Крім того, колегія суддів зауважує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а. Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied