Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Сумській області, в якому просив: - визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо нездійснення письмового повідомлення про нараховані суми належні позивачу при звільненні перед виплатою зазначених сум та не проведення виплат в день звільнення; - зобов`язати відповідача здійснити розрахунок компенсації за невикористані 99 днів відпустки у відповідності до порядку затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року; - зобов`язати відповідача письмово повідомити позивача про нараховані суми позивачу перед виплатою таких сум; - зобов`язати відповідача здійснити виплату позитивної різниці суми грошової компенсації за невикористані 99 днів відпустки та раніше перерахованих сум коштів; - стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, який обрахувати шляхом множення одноденного заробітку (504,45 грн.) на кількість днів з 10.10.2019 до дня фактичного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На думку позивача, відповідач в порушення вказаних норм, не провів ані в день звільнення, ані наступного дня після звільненняжодних виплат, які відповідно до наказу про звільнення підлягали виплаті позивачу, а також не повідомив письмово (чи будь-яким іншим способом) про нараховані суми належні при звільнені. Вказує, що через значний проміжок, що минув з дня його звільнення відповідачем здійснено виплату суми яка, на переконання позивача, не відповідає сумі грошової компенсації за 99 днів не використаної відпустки.Невідповідність виплаченої суми сумі грошової компенсації за 99 днів невикористаної відпустки встановлена позивачем зі змісту отриманого ним 28.02.2020 року листа ГУ ДФС у Сумській області №6/10/18-28-10-03-14 від 27.02.2020 рокута долучених дозазначеного листа документів, а саме - довідки про середньоденний заробіток [PERSON] (а.с.62) та табелів обліку робочого часу. Посилаючись на положення Постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995, позивач зазначає, що відповідач здійснюючи розрахунок суми компенсації за невикористані 99 днів відпустки повинен був неухильно дотримуватись вимог та правил встановлених порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженого вказаною постановою КМУ. При цьому, стверджуючи про затримку з боку відповідача у виплаті належних звільненому працівникові (позивачу) сум у строки передбачені законодавством, позивач наполягає на тому, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Позивач, не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме: - визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не здійснення письмового повідомлення про нараховані суми належні позивачу при звільненні перед виплатою зазначених сум; - визнати незаконною бездіяльність відповідачащодо не проведення в день звільнення виплати всіх сум, що належать позивачу; - зобов`язати відповідача здійснити виплату компенсації за невикористані 99 днів відпустки; - зобов`язати відповідачаздійснити виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з звільненням в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; - зобов`язати відповідачаздійснити виплату матеріальної допомоги для вирішеннясоціально побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення на підставі рапорту від 26.09.2019 року; - стягнути з відповідачасередній заробіток за час затримки розрахунку суму якого розраховувати шляхом множення одноденного заробітку на кількість днів з 10.10.2019 до дня фактичного розрахунку. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушень норми процесуального права, не повно з`ясовано усі фактичні обставини прави, не досліджено і не надано належної оцінки обґрунтуванням, доказам та обставинам з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні. Сторони по справі в розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги. Позивач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не прибув. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що з серпня 2008 року по 10.10.2019 [PERSON] працював в органах ДФС України на різних посадах, з 16.07.2018 на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Сумській області. Наказом Головного управління ДФС у Сумській області "По особовому складу" від 10.10.2019 № 306-о звільнено 10 жовтня 2019 року з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за підпунктом "є" пункту 64 Положення (за порушення дисципліни) старшого лейтенанта податкової міліції [PERSON] , старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Сумській області. Обставини щодо правомірності підстав для звільнення позивача досліджувалися під час розгляду справи №480/5420/19. Згідно Наказу від 10.10.2019 року №306-о про звільнення [PERSON] з податкової міліції у запас Збройних сил України (з постановкою на військовий облік) за підпунктом "є" пункту 64 (порушення службової дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 року №114 (а.с.31, ІІ том) вбачається, що даним наказом визначено кількість днів невикористаної відпустки за яку підлягає виплата грошової компенсації - 99 днів. З Наказом позивач був ознайомлений 10.10.2019р., про що свідчить відповідна відмітка ньому (а.с.31, ІІ том). Згідно платіжного доручення № 1 від 10.10.2019 року Головним управлінням ДФС у Сумській областібуло перераховано кошти згідно призначення платежу для зарахування на карти згідно списку. Відповідно до списку перерахування в банк №87 заробітної плати за першу половину жовтня 2019 року [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на його картковий рахунок відкритий в СФ АТКБ "Приватбанк" було перераховано грошові кошти в сумі 32082,43 грн.114 (а.с.29-30, ІІ том). Також, згідно платіжного доручення №2150 від 11.10.2019 року Головним управлінням ДФС у Сумській області перераховано коштизгідно призначення платежу для зарахування на карти згідно списку. У відповідності до списку перерахування в банк №93 заробітної плати за першу половину жовтня 2019 року [PERSON] (ПІН [NUMBER] ) на його картковий рахунок відкритий в СФ АТКБ "Приватбанк" було перераховано грошові кошти в сумі 3756.60 грн.(а.с.27-28, ІІ том). Позивач звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанціїдійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки ГУ ДФС у Сумській області в повному обсязі та вчасно було нараховано та виплачено позивачу усі суми, що підлягали сплаті під час звільнення його з посади, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, оскільки позивач не довів обставину щодо невиконання відповідачем вимог відносно надання йому повідомлення про нараховані суми, суд дійшов висновку про необґрунтованість вказаних позовних вимог. Колегія суддів частково не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Статтею 12 цієї Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Надаючи правову оцінку правомірності обрахунку та виплати позивачу компенсації за невикористані 99 днів відпустки, колегія суддів зазначає наступне. Наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 року №616, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2018 р. за № 928/32380 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції (далі - Порядок №616). Згідно п.1 Розділу 1 Порядку визначено, що порядок визначає механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, а також визначає форму та порядок видачі грошових атестатів. Відповідно до п.2 розділу І Порядку, місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, встановлене на дату настання події, без урахування одноразових додаткових видів грошового забезпечення. При цьому до місячного грошового забезпечення премія включається у розмірі, нарахованому у місяці, що передує події; одноденний розмір грошового забезпечення - місячне грошове забезпечення, поділене на кількість календарних днів місяця настання події. Згідно п.2 розділу XII Порядку виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення, помноженого на кількість календарних днів невикористаної відпустки. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення. Як свідчить з матеріалів справи, місячне грошове забезпечення станом на дату звільнення 10.10.2019 року становило 9870,00 грн. (а.с.32, ІІ том), яке складається з окладу - 5000 грн., окладу за військовим званням -1200грн., надбавка за вислугу -2345,00 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень - 825,00 грн. Відповідно, одноденний розмір грошового забезпечення (місячне грошове забезпечення / кількість календарних днів місяця настання події) 9870 грн./30 календарних днів становить - 329.00 грн. Отже, компенсація за невикористану відпустку (одноденний розмір грошового забезпечення * на кількість календарних днів невикористаної відпустки) 329,00 грн. * 99 днів = 32571.00 грн. Саме таку суму було нараховано відповідачем позивачу при звільненні за 99 днів невикористаної відпустки. Детальний розрахунок компенсації за невикористану відпустку наведений в довідці від 07.04.2021 року №116/18-97-08-40 (а.с.32, ІІ том). При цьому, оскільки компенсація за невикористану відпустку в органах податкової міліції проводиться саме на підставі Порядку №616, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про необхідність застосування відповідачем про її розрахунку положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100). На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованостівказаної частини заявлених позовних вимог. З приводу заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). В обґрунтування підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України, позивач посилається на несвоєчасну та неповну виплату усіх сум, які підлягали виплаті при звільненні. Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач вчасно провів з позивачем повний розрахунок та виплатив усі суми, що йому належать, про що свідчать платіжні доручення № 1 від 10.10.2019 року та №2150 від 11.10.2019 року. Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки належним виконанням роботодавцем вказаного обов`язку є не лише факт розрахунку належних працівнику виплат, а і факт проведення відповідних виплат. Натомість, як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, № 1 від 10.10.2019 року та №2150 від 11.10.2019 року, вони були одержані банком 15.10.2019 року та 16.10.2019 року відповідно. Натомість, із займаної посади позивача було звільнено згідно наказу від 10.10.2019 року №306-о. Таким чином, з огляду на вказані правові приписи та встановлені обставини справи, позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України. З метою визначення належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність обрахунку середньоденного розміру грошового забезпечення виходячи із розміру грошового забезпечення саме за два останні повні відпрацьовані позивачем місяці. Так, згідно наданого відповідачем розрахунку (а.с.32, ІІ том) вбачається, що двома останніми повними відпрацьованими місяцями перед звільненням позивача зі служби були травень 2019 року (10004,47 грн.) та червень 2019 року (10554,47 грн.). Відповідно, одноденний розмір грошового забезпечення для обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку(місячне грошове забезпечення / кількість календарних днів місяця) складає 360,68 грн. (10004,47 грн. + 10554,47 грн.) / (29 +28 днів). Затримка розрахунку при звільненні складає 6 днів (10.10.2019 року звільнення, 16.10.2019 року повна виплата). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку складає 2164,08 грн (360,68 * 6 днів.) На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню, із прийняттям в цій частині нового судового рішення проїх задоволення та стягнення на користь позивача 2164,08 грн. 08 коп. При цьому, оскільки нормами ст.116 КЗпП України не передбачено надання працівнику повідомлення про нараховані суми під підпис, а позивач не надав доказів звернення до відповідача з вимогою надати йому повідомлення про нараховані суми при звільненні (у зв`язку з ненаданням такого повідомлення), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведення позивачем факту наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо нездійснення письмового повідомлення та відсутність правових підстав для зобов`язання надати письмово повідомити про нараховані суми позивачу перед виплатою таких сум, в зв`язку з чим, правомірно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог. З приводу заявлених в апеляційній скарзі вимог про зобов`язання ГУ ДФС у Сумській області здійснити виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з звільненням в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також здійснити виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення на підставі рапорту від 26.09.2019 року, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ч. 5ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги не були первинно заявлені позивачем у позові. В послідуючому, 31.05.2021 позивачем через канцелярію суду подано заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог, в якій просив викласти позовні вимоги у наступній редакції: - визнати незаконною бездіяльність ГУ ДФС у Сумській області щодо не здійснення письмового повідомлення про нараховані суми належні [PERSON] при звільненні перед виплатою зазначених сум; - визнати незаконною бездіяльність ГУ ДФС у Сумській області щодо не проведення в день звільнення виплати всіх сум, що належать [PERSON] ; - зобов`язати ГУ ДФС у Сумській області здійснити виплату компенсації за невикористані 99 днів відпустки; - зобов`язати ГУ ДФС у Сумській області здійснити виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з звільненням в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; - зобов`язати ГУ ДФС у Сумській області здійснити виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення; - стягнути з ГУ ДФС у Сумській області середній заробіток за час затримки розрахунку суму якого розраховувати шляхом множення одноденного заробітку (504,45 грн.) на кількість днів з 10.10.2019 до дня фактичного розрахунку. Натомість, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 03.06.2021р. вищезазначену заяву позивача про уточнення позовних вимог повернуто позивачу без розгляду. У резолютивній частині ухвали судом було вказано, що ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду. Відтак, вказані позовні вимоги судом першої інстанції по суті не розглядались та у оскаржуваному рішенні їм не надавалась правова оцінка. Натомість, в апеляційну скаргу на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 року позивач про незгоду із вказаною ухвалою не повідомляв, жодних заперечень на ухвалу не виклав. На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для розгляду заявлених позивачем в апеляційній скарзі вимог про зобов`язання ГУ ДФС у Сумській області здійснити виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з звільненням в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а також здійснити виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення на підставі рапорту від 26.09.2019 року. Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial