Рішення адміністративного суду від 2022-09-06 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора, у якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора при виконанні рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 в адміністративній справі №802/4032/14-а про поновлення [PERSON] на посаді; - стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, за період з 19.01.2021 по 24.09.2021 включно, в сумі 386504,64 грн (триста вісімдесят шість тисяч п`ятсот чотири гривні 64 копійки), з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2022 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач із заявою про добровільне виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням його волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Офісу Генерального прокурора не звертався. Виконавчі документи до Офісу Генерального прокурора про поновлення [PERSON] на посаді також не надходили. На виконання вищезазначених судових рішень наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 № 1376ц [PERSON] поновлено на посаді старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Вінницької області) з 24.10.2014. Цього ж дня [PERSON] подав заяву про звільнення за власним бажанням, наказом Генерального прокурора від 27.09.2021 №1377ц [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням. Порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Офісу Генерального прокурора не вбачається, а відтак відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі. Крім того, відповідач заперечує проти розрахунку суми середньої заробітної плати, яку просить стягнути позивач, оскільки такий розрахунок здійснено позивачем з урахування коефіцієнтів підвищення посадового окладу, які встановлені постановою КМУ №657 від 30.08.2017, що є необґрунтованим та незаконним, з огляду на те, що така постанова прийнята після\~звільнення позивача. Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити. Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла \~наступних висновків. Встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 №2533-ц [PERSON] звільнено з посади старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України №2533 від 23.10.2014 про звільнення з посади старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України старшого радника юстиції [PERSON] . Поновлено [PERSON] у Генеральній інспекції Офісу Генерального прокурора на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав до звільнення, з 24.10.2014 Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 року по 18.01.2021 року у розмірі 1123371,25 грн, з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 в частині задоволення позовних вимог про поновлення [PERSON] у Генеральній інспекції Офісу Генерального прокурора на посаді рівнозначній тій, які він обіймав до звільнення, з 24.10.2014 змінено в мотивувальній частині та абзаці 3 резолютивної частини, викладено в такій редакції: "Поновити [PERSON] на посаді старшого прокурора відділу запобігання правопорушення у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України з 24.10.2014". Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 скасовано в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 по 18.01.2021 у розмірі 1123371,25 грн з вирахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів. Прийнято в цій частині нову постанову, якою стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, з обов`язковим відрахуванням до бюджету податків і зборів, починаючи з 24 жовтня 2014 року по 18 січня 2021 року у сумі 2475544,96 грн (два мільйони чотириста сімдесят п`ять тисяч п`ятсот сорок чотири гривні дев`яносто шість копійок). 27.09.2021 Генеральним прокурором видано наказ №1376ц про поновлення позивача на посаді старшого прокурора відділу запобігання правопорушення у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Вінницької області) з 24.10.2014. Як підставу зазначено постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі № 802/4032/14-а. Вважаючи, що постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі № 802/4032/14-а відповідачем виконано із затримкою, позивач звернувся до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, адже виконав постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 у справі № 802/4032/14-а із затримкою, а тому позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в сумі 386504,84 грн. Колегія суддів частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. Аналогічна норма закріплена у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок і саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява №40450/04), пункти 51, 54). Відповідний державний орган повинен вжити всіх необхідних заходів для виконання судового рішення або передати його іншому компетентному органу для виконання (рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), №59498/00, п.68). Частинами 1 та 2 статті 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Частиною сьомою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом положень статті 236 Кодексу законів про працю України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Тобто, передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. При цьому, Верховним Судом неодноразово наголошено, зокрема в постановах від 31.07.2019 року в справі №813/593/17, від 24.09.2019 року в справі №826/16191/17, від 03.10.2019 року в справі №804/8042/17, що положення Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. Таким чином, рішення Вінницького окружного адміністративного суду \~від 18.01.2021 року в справі №802/4032/14 про поновлення позивача на посаді підлягало виконанню з дати його прийняття, про що й зазначено у резолютивній частині вказаного рішення. Вчинення позивачем дій для його поновлення на посаді не вимагається. Однак, позивача було поновлено на посаді старшого прокурора відділу запобігання правопорушенням у територіальних прокуратурах управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури Генеральної прокуратури України (з місцем дислокації у прокуратурі Вінницької області) наказом Генерального прокурора №1376ц лише 27 вересня 2021 року. Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено затримку виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18.01.2021 у справі №802/4032/14-а з 19.01.2021 по 26.09.2021, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, розрахованого за вказаний період. Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Правила обчислення середнього заробітку визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (Порядок №100). Згідно пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Довідкою Офісу Генерального прокурора вих. №21-693зп від 29 квітня 2020 року про суму заробітної плати [PERSON] підтверджується те, що у серпні 2014 року та у вересні 2014 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача) йому нараховано 2648,80 гривні та 17162,39 грн відповідно. При цьому, позивач у серпні 2014 року фактично відпрацював 5 днів, а у вересні 2014 року - 22 днів. У довідці також зазначено, що середньоденний заробіток у вказаному періоді становив 733,75 грн. Період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 19.01.2021 по 26.09.2021 включно становить 172 робочих дні. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 19.01.2021 по 24.09.2021 включно, в сумі 126205 грн (733,75 х 172), з відрахуванням при виплаті встановлених законом податків і зборів. Вказуючи, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 19.01.2021 по 24.09.2021 включно, в сумі 386504,64 грн, суд першої інстанції виходив з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 2247,12 грн, як вказано у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 в справі № 802/4032/14-а. Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, адже у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2021 в справі № 802/4032/14-а середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 2247,12 грн визначена з урахуванням пункту 10 Порядку №100. Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 внесено зміни до постанови Уряду від 08 лютого 1995 року №100. Зокрема, виключено пункт 10 Порядку. Зазначена постанова набрала чинності 12 грудня 2020 року. Отже, з 12.12.2020 правові підстави для застосування коефіцієнта підвищення відсутні, а коефіцієнта підвищення застосовується під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу виключно за період з 01 грудня 2015 року по 11 грудня 2020 року. Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за період з 19.01.2021 по 24.09.2021 включно, відсутні підстави для застосування відповідних коефіцієнтів \~підвищення середньої заробітної плати. Отже, суд першої інстанції безпідставно присудив до стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, за період з 19.01.2021 по 24.09.2021 включно, в сумі 260 299,64 грн. У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial