Рішення адміністративного суду від 2022-11-21 00:00:00+02

Історія справи. 14.12.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бориспільської міської ради про визнання протиправною бездіяльність Бориспільської міської ради щодо ненадання в повному обсязі інформації та копії документів по запиту №09/11-7 від 09.11.2021 [PERSON] та зобов`язати Бориспільську міську раду надати повну інформацію та копії документів по запиту [PERSON] до Бориспільської міської ради №09/11-7 від 09.11.2021 протягом 5 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, порушуючи положення Закону України "Про доступ до публічної інформації" (надалі - Закону №2939-VI) як розпорядник публічної інформації, протиправно не надав йому інформацію, яку вимагав позивач згідно з його інформаційним запитом, а саме інформацію про фактично сплачену суму коштів в якості земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:05:001:0443 у період з 2019 по 2021 року. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.05.2022 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Виконавчий комітет Бориспільської міської ради. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2022 р. адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Бориспільської міської ради щодо ненадання в повному обсязі інформації та копії документів безкоштовно по запиту [PERSON] №09/11-7 від 09.11.2021; зобов`язано Виконавчий комітет Бориспільської міської ради надати [PERSON] безкоштовно повну інформацію та копії документів на його запит №09/11-7 від 09.11.2021 протягом 5 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили. У задоволені позову до Бориспільської міської ради відмовлено. Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та доведеність їх належними, достатніми та допустимими доказами, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не підтвердив відповідними доказами свою позицію. Судом наголошено, що запит на публічну інформацію був адресований Бориспільській міській раді, проте відповідь на цей запит була надана Виконавчим комітетом Бориспільської міської ради, що вказує на те, що Бориспільська міська рада виконала положення ч.1 ст. 22 Закону №2939-VI щодо направлення запиту належному розпоряднику. Водночас, Виконавчий комітет Бориспільської міської ради, надавши відповідь позивачу про необхідність йому самостійно звернутися до ГУ ДПС у Київській області про отримання інформації до сплаченого земельного податку, на думку суду свідчить навпаки про порушення вже цим відповідачем положень ч.1 ст. 22 Закону України №2939-VI, оскільки запит не був направлений до належного розпорядника інформації до ГУ ДПС у Київській області, через що позовні вимоги й частково були задоволені. Додатковим рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 задоволено заяву адвоката про ухвалення додаткового рішення та стягнуто на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. Не погоджуючись з судовими рішеннями головою Бориспільської міської ради в інтересах його виконавчого комітету подано апеляційні скарги, в яких наголошено про незгоду з висновками суду і прохання про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволені запиту у разі коли розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією щодо якої зроблено запит. З приводу ухвалення додаткового рішення апелянт вказує на те, що спір є не майновим, розглядався у спрощеному провадженні, є нескладним, у договорі та в акті не визначену суму на правничу допомогу у розмірі 6000грн., внаслідок чого, судове рішення в цій частині підлягає скасуванню і відмові у відшкодування вказаних витрат. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Обставини встановлені судом. 09.11.2021 [PERSON] звернувся до Бориспільської міської ради із запитом про отримання публічної інформації щодо надання йому відомостей про фактично сплачену суму коштів в якості земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:05:001:0443 в період з 2019 по 2021 року (а.с.6). Вказане звернення має посилання на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації". 17.11.2021 Виконавчий комітет Бориспільської міської ради направив на електронну адресу позивача лист від 17.11.2021 №12-33-4615, в якому позивачу роз`яснено який орган контролю справляння надходження до бюджету за земельний податок і запропоновано позивачу звернутись до ГУ ДПС у Київській області для отримання інформації про плату за користування земельною ділянкою (а.с.29). Вказані обставини підтверджені належним, достатніми та допустимими доказами і не є спірними. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконавчий комітет Бориспільської міської ради, якого було залучено судом з власної ініціативи, мав би перенаправити запит позивача до ГУ ДПС у Київській області, оскільки цей орган є розпорядником тієї інформації яку просив надати позивач, при цьому зобов`язує виконавчий комітет Бориспільської міської ради протягом 5 робочих днів надати позивачу повну інформацію та копії документів на його запит. Цей висновок є суперечливим, оскільки як стверджує суд запитувана інформація відсутня у відповідача - виконавчого комітету Бориспільської міської ради, і одночасно зобов`язує цього ж відповідача надати позивачу запитувану інформацію та копії яких то документів. Крім того, суд першої інстанції взагалі не аналізує норми законів з приводу питань хто саме є розпорядником запитуваної інформації, чи взагалі відповідачі зобов`язані володіти запитуваною інформацією відповідно до їх компетенції, і чи мали відповідачі обов`язок як особи, які не володіють запитуваною інформаціє, направляти цей запит до податкового органу відповідно до положень ч.3 ст.22 Закону України №2939-VI, з огляду на їх статус чи характер діяльності. Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до положень ч.1-4 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Згідно вимог ч.1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію. Частиною першою статті 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації. Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Згідно з положеннями статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. У відповідності до частини першої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Частиною четвертою тієї ж статті закріплено, що у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Положеннями статті 21 Закону №2939-VI визначено, що інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно. Приписами частини першої статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Частиною 3 статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 140 Конституції України зокрема визначає, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Згідно частини 2 стаття 141 Конституції України територіальні громади на основі загального, рівного, прямого виборчого права обирають шляхом таємного голосування відповідно сільського, селищного, міського голову, який очолює виконавчий орган ради та головує на її засіданнях. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - Закон № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Стаття 1 Закону № 280/97-ВР визначає основні терміни, використані в цьому Законі: представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст; виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Частиною 1 статті 5 Закону № 280/97-ВР визначено систему місцевого самоврядування яка включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради. Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Статтею 25 та 26 Закону 280/97-ВР визначені загальна компетенція сільських, селищних, міських рад та виключна компетенція сільських, селищних, міських рад. Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Відповідно до п. 41.1. Податкового кодексу України контролюючими органами є: 41.1.1. податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи; 41.1.2. митні органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань митної справи та оподаткування митом, акцизним податком, податком на додану вартість, іншими податками та зборами, які відповідно до податкового, митного та іншого законодавства справляються у зв`язку із ввезенням (пересиланням) товарів на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенням (пересиланням) товарів з митної території України або території вільної митної зони. Стаття 44 Податкового кодексу України містить вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, а також документального підтвердження виконання вимог податкового та іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи. Згідно пункту 44.1. цього кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Висновки суду. Зі системного аналізу вищевказаних норм можна зробити висновок, що публічна інформація - це готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, така інформація заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, і така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Бориспільської міської ради із запитом про отримання публічної інформації щодо надання йому відомостей про фактично сплачену суму коштів в якості земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:05:001:0443 в період з 2019 по 2021 року. (а.с.28) Тобто, позивач бажав отримати інформацію щодо своєчасності оплати земельного податку. Те, що запитувана інформація своєчасної сплати земельного податку є публічною інформацією - не є спірним в цій справі. Спірним в цій справі є дії суб`єкта владних повноважень у разі отримання запиту про публічну інформацію розпорядником якої є інший суб`єкт владних повноважень. Як вищенаведеними нормами закону визначено, питання своєчасної сплати податків, тобто контроль за своєчасністю сплати податків, в тому числі земельного, відповідно до п. 41.1.1. Податкового кодексу України, відноситься до податкових органів. Внаслідок вказаного, ні Бориспільська міська рада, ні Виконавчий комітет Бориспільської міської ради Київської області в ході своєї діяльності та з урахуванням їх повноважень визначених Законом 280/97-ВР не могли контролювати питання своєчасності сплати земельного податку по конкретній земельній ділянці, тобто відповідно до визначення поняття «публічна інформація» не могли створити такий готовий інформаційний продукт. Таким чином, відповідачі не мали можливості надати позивачу запитувану ним інформацію. Щодо питання перенаправлення такого запиту, колегія суддів зазначає наступне. Так, дійсно частиною 3 статті 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. Отже, вирішальним у такому випадку є питання чи відносяться відповідачі до такої особи, яка за своїм статусом або характером діяльності має знати хто володіє запитуваною інформацією. З урахуванням положень Закону 280/97-ВР колегія суддів вважає, що відповідачі відповідно до їх компетенцій мали б розумітися хто в державі контролює своєчасність сплати податків, тобто хто є розпорядником запитуваної інформації, тому й зобов`язані були направити запит позивача належному розпоряднику інформації з одночасним повідомленням про це запитувача. Проте, такого відповідачами не було вчинено, а саме запит позивача не був направлений відповідачами до податкового органу для надання позивачу публічної інформації суду з одночасним повідомлення позивача про перенаправлення його запиту до податкового органу. Проте, суд визнає протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Бориспільської міської ради щодо ненадання в повному обсязі інформації та копії документів безкоштовно по запиту [PERSON] №09/11-7 від 09.11.2021. Такий висновок суду першої інстанції є помилковим. Матеріалами справи підтверджено, що звернення позивача щодо отримання публічної інформації не було залишено без реагування, з боку відповідача не було бездіяльності, оскільки відповідачем виконавчим органом Бориспільської міської ради позивачу було надано письмову відповідь на його звернення. Бездіяльність відповідача Виконавчого комітету Бориспільської міської ради була проявлена у тому, що цей відповідач не перенаправив запит позивача до податкового органу для надання позивачу публічної інформації з одночасним повідомлення позивача про таке перенаправлення. Саме така бездіяльність підлягає визнанню протиправною. Як наслідок, належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача перенаправити запит позивача до податкового органу для надання позивачу публічної інформації суду з одночасним повідомлення позивача про таке перенаправлення. А висновок суду першої інстанції, що відповідач Виконавчий комітет Бориспільської міської ради має надати позивачу повну інформацію та копії документів на його запит №09/11-7 від 09.11.2021, як вже зазначалось є помилковим, оскільки ні Бориспільська рада, ні Виконавчий комітет цієї ради не є розпорядниками інформації про своєчасність сплати земельного податку по конкретній земельній ділянці. Відповідно до ч.1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Проте, в адміністративних справах про протиправність рішення обов`язок доказування правомірності свого рішення покладено на відповідача. Отже, колегія суддів вважає, що деякі доводи апелянта є такими, що заслуговують уваги, остаточні висновки суду є помилковими, тому й рішення суду підлягає скасуванню з задоволенням позовних вимог частково, проте з інших підстав. Отже, надаючи оцінку всім іншим доводам сторін, судова колегія наголошує що приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Відповідно до частини 2 стаття 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, а рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог з інших підстав і позовні вимоги, які не були заявлені, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 9 КАС України вихід за межі позовних вимог є шляхом відновлення порушеного права позивача на отримання публічної інформації. Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне. За приписами частини 1 п. 1 частини 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Відповідно до пункту 1 частини 3 вказаної статті для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частинами 4 та 5 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до суду першої інстанції надано: договір про надання правничої допомоги № 69 від 19.09.2021 року на 3 арк.; Доручення до договору про надання правничої допомоги від 01.12.2021 (Додаток до договору про надання правничої допомоги № 69 від 19.08.2021) на 1 арк.; Акт щодо наданих послуг від 23.05.2022 до договору про надання правничої допомоги № 69 від 19.08.2021 на 1 арк. Зі змісту Акта щодо наданих послуг від 23.05.2022 до договору про надання правничої допомоги № 69 від 19.08.2021 вбачається, що Адвокатським об`єднанням «ЛМК», в особі Старшого партнера Романюка Івана Миколайовича, на виконання доручення від 01.12.2021 відповідно до Договору про надання правничої допомоги № 69 від 19.08.2021 надано Позивачу наступні послуги: підготовка позовної заяви, оформлення пакету документів для подання позову (друк, копіювання, засвідчення) та направлення позову до суду. Загальна сума за цим актом складає: 6 000,00 гривень. Документів на підтвердження сплати наданих послуг позивачем не надано. За правилами ч. 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З огляду на частину 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно ч. 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Таке правило при вирішені питання про співмірність заявленої до присудження суми витрат на професійну правничу допомогу сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (73021615) та від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (73356068). Колегія суддів зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Виконавчий комітет Бориспільської міської ради в апеляційній скарзі зазначає, що заявлені Позивачем до відшкодування витрати у сумі 6 000,00 грн. не є обґрунтованими у даній адміністративній справі, оскільки дана справа не є складною з урахуванням її фактичних обставин, предмету спору, змісту порушення, предмету доказування, аналізу наведених доказів. Крім того, колегія суддів приймає до уваги зазначену відповідачем у запереченнях на заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу інформацію щодо наявності у Київському окружному адміністративному суді великої кількості проваджень за однотипними позовними заявами від цього ж представника та у інтересах тієї самої особи, що в свою чергу дійсно викликає сумніви щодо витраченого часу на підготовку представником позивача подібної позовної заяви у цій справі. Разом з тим, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії», заява № 34884/97, п. 30). У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції У справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). А у пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» ( заява № 58442/00) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477- IV суди застосовуюсь при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Правова позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним викладена, зокрема у постанові від 05.05.2018 року у справі № 821/1594/17. Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 року у справі № 803/1032/18 підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`ємом наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Також Верховним судом в постанові від 23 вересня 2022 року у справі № 826/12400/13-а було зазначено, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial