Рішення адміністративного суду від 2023-05-02 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до Дніпровського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області, в якому, з урахуванням уточненого зустрічного позову, \~просила \~визнати протиправним та скасувати рішення №8 від 11.05.2022 про примусове повернення в країну походження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.05.2022 головним спеціалістом Дніпровського відділу у місті Запоріжжя Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області Галета Сергієм Миколайовичем винесено рішення № 8 від 11.05.2022 про примусове повернення в країну походження громадянки Республіки Вірменія [PERSON] . Всупереч вимогам Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена\~ наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, [PERSON] не роз`яснили вимог законодавства щодо видворення в примусовому порядку та про наслідки невиконання прийнятого рішення. Фактично позивачці за зустрічним позовом взагалі нічого не роз`яснювали, від неї потребували лише поставити свій\~ \~\~підпис в необхідних полях цього рішення. Крім того, рішення про примусове повернення відповідача в країну походження від 11.05.2022 ґрунтувалось на постанові про встановлення факту про притягнення [PERSON] до відповідальності за ч.1\~ ст. 203 КУпАП, яка на той час ще не набрала законної сили, а тому даний факт юридично не є встановленим. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2023 року у справі №334/4502/22 у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачка за зустрічним позовом з 06.05.2007 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в України. Суд дійшов висновку, що прийняте рішення №8 від 11.05.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни ґрунтується на вимогах Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI, за порушений законодавчо \~встановлений порядок перебування на території України, та є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення. Суд першої інстанції зазначив, що працівниками Дніпровського відділі у місті Запоріжжі УДМС України у Запорізькій області враховано наявність сімейних обставин під час прийняття рішення про примусове повернення до країни проходження або третьої країни. Беручи до уваги, що громадянка Республіки Вірменія [PERSON] має на території України сина та матір, заборона подальшого в`їзду на територію України строком на 3 роки не застосовувалась. Судом першої інстанції також зауважено, що повернувшись до України та перебуваючи на законних підставах, [PERSON] має змогу оформити документи з метою подальшого законного перебування в Україні. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка за зустрічним позовом подала \~апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що [PERSON] приїхала до України з тіткою у дворічному віці у травні 1991 року, тобто на момент розпаду радянського союзу скаржниця проживала у місті Запоріжжі та проживає до теперішнього часу, тому відповідно до законодавства України, як зазначила позивачка в апеляційній скарзі, [PERSON] визнається громадянином України. Крім того, [PERSON] вказує, що оскаржуване рішення № 8 від 11.05.2022 є передчасним, оскільки міграційна служба не дочекалась набранням законної сили постанови про накладення адміністративного стягнення, оскільки прийняттю рішення слугувала вказана постанова. [PERSON] також посилається на наявність у неї неповнолітньої дитини\~ на території України та хворої матері. Відповідач за зустрічним позовом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що з 06.05.2007 громадянка Вірменії [PERSON] , з моменту повноліття, перебуває на території України незаконно. З питання надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на проживання в Україні або ж надання іншого статусу, що дає право законно знаходитись на території України, громадянки Республіки Вірменія [PERSON] до територіальних підрозділів УДМС України в Запорізькій області не зверталась, а отже, позивачкою за зустрічним позовом за всі роки перебування в України не вжито жодних заходів для легалізації свого перебування на території України. Відповідач вважає правильним висновок суду першої, що рішення № 8 від 11.05.2022 ґрунтується на вимогах Закону №3773-VI. В судовому засіданні позивачка, представники сторін підтримали доводи, викладені ними в поданих суду заявах по суті справи. Відповідно до ч.1\~ ст.308 КАС України\~ суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, громадянка Вірменії [PERSON] , народилась [INFO] в Республіці Вірменія, що підтверджується копією паспорту громадянки Республіки Вірменія, виданим \~09.12.2019, \~терміном дії до 09.12.2029 (а.с.18). 11.05.2022 відносно громадянки Республіки Вірменія [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЗП 001943 від 11.05.2022, з якого вбачається, що 11.05.2022 о 10.00 год. за адресою м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, 12А, виявлено факт порушення правил перебування в Україні громадянкою Республіки Вірменія [PERSON] , а саме: з 06.05.2007 [PERSON] ухиляється від виїзду з території України після закінчення терміну перебування. Місце скоєння правопорушення: м.Запоріжжя (а.с.14-15). На підставі вказаного протоколу постановою начальника Дніпровського відділу у м.Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області серії ПН МЗП № 001957 від 11.05.2022 на громадянку Республіки Вірменія [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700,00 грн в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 203 КУпАП (а.с. 16-17) Копію вказаної постанови [PERSON] отримала, штраф нею сплачено 19.05.2022, про що свідчить відмітка у постанові серії ПН МЗП № 001957 від 11.05.2022. 11.05.2022 головним спеціалістом Дніпровського відділу у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області прийнято рішення № 8 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку Вірменії [PERSON] , [INFO] , та зобов`язано її покинути територію України у термін до 09.06.2022. Підставою для прийняття означеного рішення стали зазначені в ньому такі обставини. Перевіркою законності перебування на території України громадянки Вірменії [PERSON] встановлено, що вона прибула в Україну в 1996 році. На час винесення означеного рішення іноземка перебуває з порушення міграційного законодавства, а саме: з 06.05.2007 ухиляється від виїзду з території України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні. Відповідач зазначив, що на момент скоєння правопорушення термін перебування громадян держав з безвізовим порядком в`їзду на територію України визначався постановою Кабінету Міністрів України № 1074 від 29.12.1995 «Про правила \~в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду \~через її територію». На даний час термін перебування таких громадян визначено затвердженим Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884 \~Порядком обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, відповідно до п.1 якого громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. За висновком відповідача, оскільки громадянка Вірменії [PERSON] вичерпала свій 90-денний строк перебування в Україні та своєчасно не надала документи для продовження терміну перебування в Україні та не виїхала за її межі, вона з 06.05.2007 перебуває на території України без документів на право проживання та без підстав для подальшого перебування. Одночасно відповідачем в постанові встановлено, що \~громадянка Вірменії [PERSON] тимчасово мешкає за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також зазначивши про відсутність обставин, за яких відповідно до ст.31 цього Закону [PERSON] не може бути повернута за межі України, відповідач вирішив примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянку \~Вірменії [PERSON] . Рішення від 11.05.2022 № 8 [PERSON] отримала 11.05.2022, що підтверджується її власним підписом на цьому рішенні, і зобов`язалась не пізніше 09.06.2022 залишити територію України. Відповідно до наданих 11.05.2022 позивачкою начальнику Дніпровського відділу у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області письмових пояснень (а.с.20), а також інших документів, що містяться в матеріалах справи, [PERSON] приїхала в Україну із Вірменії в 1996 році разом із бабусею, пізніше приїхала її мати. З цього час \~ [PERSON] постійно проживала в м. Запоріжжі, де навчалась і отримала атестат про повну загальну середню освіту від 24.06.2009. Після досягнення \~16 років [PERSON] зверталась у відповідні органи для отримання паспорта громадянина України, втім її було відмовлено у зв`язку з тим, що [PERSON] народилась у Вірменії. \~09.12.2019 році [PERSON] отримала паспорт громадянина Республіки Вірменія [NUMBER] , строк дії якого до 09.12.2029 (а.с.18). На час винесення оскаржуваного рішення позивачка має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який народився \~в м. Запоріжжя (а.с.43), \~проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні. Також разом з позивачкою проживає її хвора мати [PERSON] , [INFO] (а.с.45, 46). З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає таке. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює\~ Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону №3773-VI \~\~нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Частиною третьою\~ статті 9 Закону №3773-VI\~ встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. За правилами ч.1 ст.26 вказаного Закону, на яку посилається відповідач в оскаржуваному рішенні про примусове повернення, \~іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону \~№3773-VI \~\~у рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України. За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства. Пунктом 5 Розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за № 806/21119 також визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Відповідно до вимог пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України \~від 29 грудня 1995 року №1074, яка діяла до 07.03.2012, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законних підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами. Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на період короткотермінового перебування - для іноземців та осіб без громадянства з держав з візовим порядком в`їзду на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами; для іноземців та осіб без громадянства з держав з безвізовим порядком в`їзду - на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами. Іноземці та особи без громадянства можуть звільнятися від реєстрації паспортного документа на підставі відповідного міжнародного договору України на умовах взаємності. На час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення термін перебування громадян держав з безвізовим порядком в`їзду на території України визначено пунктом 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом МВС України від 20.07.2015 № 884, згідно якому громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. В спірному випадку, підставою прийняття рішення про примусове повернення позивачки до країни походження стало те, що позивачка - громадянка Вірменії [PERSON] вичерпала свій 90-денний строк перебування в Україні та своєчасно не надала документи для продовження терміну перебування в Україні та не виїхала за її межі, тому з 06.05.2007 (після досягнення 18-річного віку),\~ перебуває на території України без документів на право проживання та без підстав для подальшого перебування, ухиляється від виїзду з території України після закінчення терміну перебування, чим порушує вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами відповідача, оскільки, як встановлено вище, позивачка, будучи неповнолітньою, прибула в Україну разом з бабою в 1996 році, ще\~ до набрання чинності\~ Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (25.12.2011), навчалась та закінчила школу в м.Запоріжжя, в 16 років намагалась отримати паспорт громадянки України, в 2019 році в установлено порядку отримала паспорт громадянки Республіки Вірменія. Сукупність дій, які вчинялись позивачкою, свідчать, що вона не мала наміру порушувати вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», перебування позивачки на території України без відповідних документів, що дають право на проживання на території України, не зумовлено її протиправними, умисними діями. З приводу посилання відповідача на ст.31 Закону №3773-VI, яким визначений перелік підстав, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті, і який за твердженням \~відповідача є вичерпним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що фактична відсутність встановлених наведеною нормою обставин не є безумовною підставою для прийняття рішення про примусове повернення в Україну відповідно до \~ст.26 Закону №3773-VI, адже за вказаною нормою ст.26 Закону №3773-VI у випадку якщо дії іноземців або осіб без громадянства порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, такі особи можуть бути (а не обов`язково) примусово повернуті в країну походження або третю країну. Тобто вирішення вказаного питання покладається виключно на орган, повноважний приймати рішення про примусове повернення з України і при прийнятті такого рішення цей орган має діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем при прийнятті рішення № 8 від 11.05.2022 про примусове повернення позивачки не враховано, що позивачка має на утриманні неповнолітнього сина, доглядає за хворою матір`ю; на території Вірменії позивачка не має власного житла та родичів, у яких вона могла б оселитися. З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань. Також суд застосовує положення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 8 якої визначено право особи на повагу до приватного і сімейного життя, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Приписами ст.19 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено що законодавством України іноземцям та особам без громадянства гарантуються недоторканність особи, житла, невтручання в особисте і сімейне життя, таємниця листування, телефонних розмов і телеграфних повідомлень, повага їх гідності нарівні з громадянами України. За встановлених у справі обставин, враховуючи наявність у позивачки в Україні сім`ї, мети та підстав для подальшого проживання на території України, суд апеляційної інстанції вважає, що в спірному випадку відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що втручання в сімейне та особисте життя позивачки є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідачем не надано суду належних доказів асоціальної поведінки позивачки, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України, як не надано доказів того, що дії позивачки суперечать інтересам забезпечення безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. Отже, відповідачем не доведено, що прийняте рішення є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Суд апеляційної інстанції зазначає, що держава Україна підтримує демократичні принципи, які ґрунтуються на верховенстві права. Правова держава відрізняється своєю справедливістю та шляхетністю до законних прав особи. Приймаючи спірне рішення, відповідач мав дотримуватися справедливого балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення № 8 від 11.05.2022 про примусове повернення позивачки в країну походження і задоволення зустрічного позову. Суд першої інстанції під час розгляду справи не в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового рішення про задоволення зустрічного позову [PERSON] .

Результат розгляду: granted