Рішення адміністративного суду від 2022-01-26 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. від 22.10.2019, про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2, частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення (ВП №59704831). Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.11.2021 у задоволенні позову відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про повернення виконавчого документа є протиправною. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.08.2019 Приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59704831 з виконання постанови Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. №58895865 від 15.04.2019, про стягнення з [PERSON] основної винагороди приватного виконавця у сумі -16 680,16 грн, Приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. у ВП №59704831 22.10.2019 прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якої, в ході розшуку майна та доходів боржника приватним виконавцем встановлено, що боржник не отримує доходи у вигляді заробітної плати чи пенсії, відсутні відкриті рахунки в банківських та фінансових установах, транспортні засоби, сільськогосподарська техніка, морські судна, цінні папери, земельні ділянки та інші об`єкти нерухомого майна, на які можливо звернути стягнення зареєстрованими за боржником не значаться. У боржника відсутнє майно та кошти на які можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача. Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що з огляду на безрезультатність здійснених виконавцем заходів щодо розшуку майна боржника, а також повернення без виконання платіжної вимоги приватного виконавця установою банку, де знаходяться рахунки позивача, суд доходить висновку, що виконавець обґрунтовано прийняв постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012). Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012). Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавця. Відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства з метою забезпечення максимального дотримання засад, передбачених статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, такими засадами є - верховенство права, законність, справедливість, неупередженість та об`єктивність, гласність та відкритість виконавчого провадження. Разом з тим, порушення зазначених засад має наслідком порушення безпосередньо прав сторін виконавчого провадження. При цьому здійснення державним виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій нормативно-правовим актом певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За змістом частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Згідно частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої, другої статті 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 1404-VIII платіжні вимоги на примусове списання коштів надсилаються не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту та в подальшому не пізніше наступного робочого дня з дня отримання інформації про наявність коштів на рахунках. За змістом частини восьмої статті 48 Закону № 1404-VIII виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що при здійсненні примусового виконання судового рішення виконавець зобов`язаний вживати відповідних заходів, порядок та строки вчинення яких чітко визначені нормами чинного законодавства. Колегія суддів наголошує, що періодичність проведення таких перевірок майнового стану, у тому числі щодо виявлення рахунків боржника, чітко визначена Законом України "Про виконавче провадження", тобто такі перевірки не мають вчинятися державним виконавцем одноразово чи на власний розсуд. При цьому сам факт здійснення окремих дій, які мають одноразовий характер, щодо виявлення майна та коштів боржника, без встановлення та дослідження обставин, що виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою частиною восьмою статті 48 Закону № 1404-VIII, не свідчить про належне виконання виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення. У свою чергу, відсутність обґрунтованого висновку стосовно належного та повного вчинення виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника, та як результат - про передчасність наявності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. Аналогічну позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постановах від 18.07.2018 по справі № 915/1294/13, від 07.08.2018 по справі №910/25970/14, від 18.03.2019 по справі № 21/303-08, від 01.07.2020 по справі № 755/17274/17, від 22.04.2021 по справі № 905/2488/15. Так, як вірно встановив суд першої інстанції, 02.08.2019 Приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59704831 з виконання постанови Приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. №58895865 від 15.04.2019, про стягнення з [PERSON] основної винагороди приватного виконавця у сумі - 16 680,16 грн, Цього ж дня, 02.08.2019 Приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. направлено запит №862 про наявність майна, що зареєстроване за позивачем до: Головного управління Держпродспоживслужби у Черкаській області, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, ТСЦ 7141 МВС в Черкаській області, Державної служби морського та річкового транспорту України. На вказаний запит, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку листом від 15.08.2019 №10101/19365 повідомлено, що за наявними щоквартальними адміністративними даними, наданими - депозитарними установами станом на 30.06.2019 особи, зазначені в листах серед власників пакетів голосуючих акцій (5 відсотків і більше) акціонерних товариств, відсутні. ТСЦ 7141 МВС в Черкаській області листом від 09.08.2019 №31/23/41-1873 повідомив, що згідно облікових даних бази АІПС «ДАІ - 2000» та «НАІС», станом на 08.08.2019 за позивачем , транспортні засоби серед зареєстрованих не значаться. Згідно відповіді №1055510429 від 12.08.2019 на запит №61932951 від 12.08.2019 до Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи щодо позивача інформацію не знайдено. Відповідно до відповіді №1055819392 від 14.08.2019 на запит №61932980 від 12.08.2019 до Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб щодо позивача, інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня. Державна служба морського та річкового транспорту України на запит приватного виконавця листом від 13.08.2019 повідомила, що за наявною інформацією, яка міститься у Державному судновому реєстрі "України і Судновій книзі України, відсутні записи щодо суден, власниками або судновласниками яких є фізичні та юридичні особи зазначені в запитах (зокрема №862). Згідно відмітки на запиті, в Головному управлінні Держпродспоживслужби у Черкаській області сільськогосподарська техніка не зареєстрована. Приватним виконавцем здійснено вихід за адресою, що визначена місцем виконання рішення, про що складено акт від 25.09.2019, згідно якого ліквідного рухомого майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено. Також, приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів від 02.08.2019 у ВП №59704831, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках в АТ Універсал Банк та всіх інших відкритих рахунках у межах суми звернення стягнення з урахуванням витрат виконавчого провадження, штрафів у сумі 16 980,16 грн. Відповідач направив вказану постанову до АТ «Універсал Банк», згідно листа від 02.08.2019 №863, в якій просив надати інформацію про номери рахунків, відкритих на ім`я боржника у АТ «Універсал Банк» та повідомити про залишок грошових коштів на рахунках боржника. При цьому, приватним виконавцем складено платіжну вимогу №59704831/1 від 02.08.2019 на суму 16980,16 грн., яку однак АТ «Універсал Банк» повернув без виконання. Відтак, наведене свідчить, що приватним виконавцем одноразово здійснено перевірку майнового стану боржника, у тому числі і щодо виявлення його рахунків. Будь-яких доказів вчинення подальших дій щодо періодичної (не рідше ніж один раз на два тижні) перевірки рахунків божника матеріали справи не містять. Наведена обстаивна, на переконання колегії суддів, є суттєвою для цілей встановлення факту відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та безрезультатність здійснення виконавцем відповідно до цього Закону заходів щодо розшуку такого майна. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. За таких обставин, оскільки виконавцем не було вчинено всіх передбачених законом дій щодо примусового виконання судового рішення, зокрема щодо виявлення рахунків боржника, то відсутні підстави для висновку про наявність правових підстав для повернення виконавчого документу відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про відмову у задоволенні позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Результат розгляду: granted