Рішення адміністративного суду від 2022-11-01 00:00:00+02

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30 березня 2022 року №222330004074 щодо відмови у призначенні пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити та виплачувати пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 02.01.2022. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 30 березня 2022 року №222330004074. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати період здійснення [PERSON] підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.01.2005 та з 01.04.2005 по 29.09.2006 до страхового стажу, та призначити і виплачувати [PERSON] пенсію за віком з 02.01.2022. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області судовий збір у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема, апелянт зазначає про відсутність підстав для зарахування вказаних в позовній заяві періодів до страхового стажу позивача, оскільки останнім не подано до системи персоніфікованого обліку відповідних звітів про сплату страхових внесків. Відповідно до ч.3 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження. \~\~ Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 22.02.2022 [PERSON] ( [INFO] ) звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії згідно Закону №1058-ІV. Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №222330004074 від 30.03.2022 відмовлено [PERSON] в призначенні пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», через відсутність необхідного страхового стажу 29 років. Вказано, що за наданими документами страховий стаж склав 27 років 9 місяців 22 дні. Спірним у межах даної справи є, зокрема, питання зарахування позивачу до страхового стажу періоду ведення ним підприємницької діяльності у період з 01.01.2004 по 29.09.2006. Так, 09.08.2022 позивач був зареєстрований суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою. Згідно відомостей ГУ ДПС у Хмельницькій області (лист від 06.12.2021) в період з 13.08.2002 по 30.09.2006 позивач перебував на спрощеній систем оподаткування та сплачував єдиний податок в розмірі 200,00 грн. щомісячно протягом зазначеного періоду. Період з 13.08.2002 по 31.12.2003 роки позивачу зараховано до страхового стажу на підставі довідки про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України № 2200-0603-8/3929 від 13.01.2022 відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку № 22-1. У листі Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 05.01.2022 вказано про те, що в період з 13.08.2002 по 30.09.2006 позивач, як фізична особа-підприємець, перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок), сплачував страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування згідно з нормами Указу Президента України від 03.07.1998 №727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва». Тобто за вказаний період Пенсійний фонд України отримував 42% відрахувань від сплати єдиного податку. Виключення складає період з 01.01.2005 по 30.03.2005, оскільки у вказаний час діяв порядок сплати єдиного податку та страхових внесків до Пенсійного фонду України, встановлений Законом України від 23.12.2004 №2285-IV «Про Державний бюджет України на 2005 рік». Відповідно до цього порядку, сума єдиного податку у повному обсязі зараховувалася до місцевого бюджету. Отже, з 01.01.2005 по 30.03.2005 включно органи Пенсійного фонду України не отримували від Державного казначейства частки коштів від сплаченого єдиного податку. Із 14.04.2006 набув чинності Закон України від 16.03.2006 №3583 "Про вирішення питання щодо заборгованості суб`єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв`язку з не перерозподілом Державним казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування па випадок безробіття протягом 2004 року - І кварталу 2005 року", яким визначено, що частина внесків, яка була сплачена в складі єдиного податку за І квартал 2005 року і не надійшла на рахунки Пенсійного фонду України в зв`язку з тим, що органи Державного казначейства України не здійснювали перерозподіл податків, не вважається заборгованістю. Позивачу, як фізичній особі - підприємцю кошти, що сплачені в грудні 2004 року за січень 2005 року, як частина єдиного податку (42%) в сумі 84,00 грн., зараховано в рахунок сплати фіксованого розміру за січень 2005 року. Кошти, що сплачено за лютий та березень 2005 року в складі єдиного податку не розподілено Державним казначейством України. Самостійної сплати фіксованого розміру страхового внеску за лютий та березень 2005 року позивач не здійснював. Період із 01.01.2004 по 29.09.2006 позивачу не зараховано до страхового стажу. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні із заявою про призначення пенсії підтвердив своє право на призначення пенсії відповідно до ст.26 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, оскільки його страховий стаж становив більше 29 років (27 років 9 місяців 22 дні позивачу зараховано самостійно, а також підлягає зарахуванню період з 01.01.2004 по 31.01.2005 та з 01.04.2005 по 29.09.2006). Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Судова колегія звертає увагу, що основоположним при врахуванні тих чи інших періодів трудової діяльності до стажу, який надає право на отримання пенсійних виплат є сплата особою страхових внесків в дані періоди, а тому встановлення даних обставин є визначальним для вірного вирішення спірних в даній справі правовідносин. Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг. Статтею 1 Закону України № 1058-ІV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону № 1058). Відповідно до ч.4 ст.24 згаданого вище Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, розділ XV Прикінцеві положення Закону № 1058 доповнено пунктом 3-1, яким встановлено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно зі статтею 26 цього Закону включаються періоди, зокрема з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску). Відповідно до п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (в редакції на момент звернення із заявою про призначення пенсії) періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів. Аналізуючи вище вказані нормативно-правові акти, суд апеляційної інстанції зазначає, що положення частин 1-3 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п.3-1 розділу ХV Прикінцевих положень цього Закону та п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 не суперечать один одному. Як вбачається з аналізу текстів вище вказаних нормативних актів включаються періоди ведення підприємницької діяльності з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску), однак якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. У разі якщо зазначену доплату не було здійснено, до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою: ТП = Св : В, де: ТП - тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається в місяцях; Св - сума фактично сплачених страхових внесків за відповідний місяць з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати; В - мінімальний страховий внесок за відповідний місяць. Відповідно до ч.1,2 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції станом на 01.01.2004) органи Пенсійного фонду ведуть облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходження страхових внесків, створюють і забезпечують функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про застрахованих осіб, здійснюють облік коштів Накопичувального фонду на накопичувальних пенсійних рахунках. На кожну застраховану особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується постійний ідентифікаційний номер Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів. Враховуючи наведені вище правові норми у їх системному зв`язку, на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи). Разом з тим, органи Пенсійного фонду України наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема, при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення. Також суд враховує, що у пункті 8 статті 45 Закону України № 2285 «Про Державний бюджет України на 2005 рік» (в редакції, що була чинною в першому кварталі 2005 року) визначено, що на 2005 рік встановлено фіксований розмір страхових внесків на загальнообов`язкове державне страхування для фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та членів сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, у розмірі мінімального страхового внеску, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на місяць на кожну особу. 25.03.2005 Верховною Радою України було прийнято Закон України № 2505-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України», яким змінено редакцію статті 45 Закону №2285, та в пункті 4 Прикінцевих положень якого вказано, що сплата та зарахування до бюджетів і державних цільових фондів сум єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва та фіксованого податку здійснюються у порядку та на умовах, які діяли до 1 січня 2005 року (тобто відповідно до Указу Президента України від 03.07.1998 року «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва»). Водночас, відповідно до ст.1 Закону України «Про вирішення питання щодо заборгованості суб`єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, у зв`язку з неперерозподілом Державним казначейством України частини податків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття протягом 2004 року - І кварталу 2005 року» від 16 березня 2006 року № 3583-ІV, суми внесків до Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття суб`єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності, які були сплачені ними в складі податків згідно з чинним законодавством України протягом 2004 року - 1 кварталу 2005 року, але не були зараховані на їх особові рахунки в цих фондах у зв`язку із застосуванням Державним казначейством України норм діючого на той час Закону України «Про Держаний бюджет України на 2005 рік» від 23 грудня 2004 року №2285-ІV, не вважати заборгованістю. \~ Згідно зі статтею другою цього Закону донарахування та фінансові (штрафні) санкції до суб`єктів господарської діяльності, які застосовують особливі умови оподаткування, обліку та звітності щодо сум фактично сплачених внесків у 2004 році - І кварталі 2005 року не застосовуються. При цьому ст.3 Закону №3583-ІV визначає, що облік страхового стажу для нарахування витрат, пов`язаних з наданням матеріального забезпечення від Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування на випадок безробіття застрахованим особам, проводити відповідно до фактично зарахованих сум внесків, які були сплачені протягом 2004 та 2005 років. З аналізу наведених норм Закону №3583-ІV слідує, зокрема, наступне: - страхові внески, які були сплачені у складі єдиного податку, не вважаються заборгованістю; - \~за І квартал 2005 року донарахування не застосовуються; - страховий стаж обліковується в залежності від фактично зарахованих сум внесків, сплачених у І кварталі 2005 року. Отже, в період дії вимог ст.45 Закону України "Про Державний бюджет на 2005 рік" позивач сплачував єдиний податок, однак у лютому та березні 2005 року із сум такого податку 42% не було відраховано до Пенсійного Фонду. Враховуючи вимоги Закону №3583-ІV, \~страховий стаж обліковується в залежності від фактично зарахованих сум внесків, сплачених у І кварталі 2005 року. Оскільки в лютому-березні 2005 року суми внесків не надійшли від Державного казначейства України на рахунок Пенсійного фонду України у зв`язку із застосуванням норм чинного на той час Закону України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 23 грудня 2004 №2285 - IV, і позивач самостійно такі внески не сплачував, такий період (лютий-березень 2005 року) не підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача. Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що пенсійним органом протиправно не зараховано до страхового стажу період здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 31.01.2005 та з 01.04.2005 по 29.09.2006. Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, та зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Згідно ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Результат розгляду: denied