Рішення адміністративного суду від 2023-06-12 00:00:00+03

[PERSON] , 27.10.2022 звернувся з позовом до суду, в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у переведенні [PERSON] з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ. - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перевід [PERSON] з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, починаючи з жовтня 2022 року відповідно до пункту "а" частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, із урахуванням вислуги років для призначення пенсії в пільговому обчисленні, яка становить 25 років 00 місяців 11 днів. Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями відповідача, щодо відмови у переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у переведенні [PERSON] з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перевід [PERSON] з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років, починаючи з жовтня 2022 року відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, із урахуванням вислуги років для призначення пенсії в пільговому обчисленні, яка становить 25 років 00 місяців 11 днів. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь [PERSON] 5000 грн. понесених ним судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 992,40 грн. З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на те, що зобов`язання здійснити переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років є безпідставним, оскільки позивач на момент звільнення зі служби в поліції, не має необхідної календарної вислуги років. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що з червня 2018 року позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] та протоколом за пенсійною справою - 0913006161 від 01.06.2018. Позивач, 11.10.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з заявою про переведення його з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугою років пункту відповідно до пункту «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262- XII. Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області 24.10.2022 листом за № 4219-4008/Р-02/8-0900/22 відмовило позивачу у переведенні на пенсійне забезпечення за вислугу років, мотивуючи тим, що у позивача календарна вислуга років складає 21 рік 7 місяців, що є меншим від мінімально (22 календарних роки 6 місяців) визначеного законодавством розміру вислуги років. Позивач не погоджуючись із цієї відмовою відповідача, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності у позивача, станом на час звільнення, необхідного стажу для призначення йому пенсії за вислугою років згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та безпідставно відмовив позивачу у переході із пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 12 Закону № 2262. Оскільки, позивач проходив службу, яка передбачена Постановою № 393, а тому має право на обрахування вислуги років в пільговому розрахунку. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII), особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж», «з» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше. Згідно пункту «б» частини 1 статті 12 Закону № 2262-ХІІ, Пенсія за вислугу років призначається: особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «з» статті 1-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Згідно з частиною 4 статті 17 Закону № 2262-ХІІ при призначенні пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, враховуються тільки повні роки вислуги років або страхового стажу без округлення фактичного розміру вислуги років чи страхового стажу в бік збільшення. Відповідно до статті 17-1 Закону №2262-ХІІ порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання зазначених вимог Закону № 2262-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 затверджено Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей (далі - Постанова № 393). Відповідно до підпункту «г» пункту 3 Порядку № 393 до вислуги років для призначення пенсії особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України зараховується час проходження служби на пільгових умовах: один місяць служби за сорок днів. Аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що передбачена Постановою № 393 можливість пільгового зарахування окремих видів служби спрямована на реалізацію Закону № 2262-ХІІ і положенням цього Закону не суперечить. Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно розрахунку вислуги років на пенсію [PERSON] (а. с. 18-19), позивач з 01.12.1990 по 23.02.2008 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема на посаді контролера відділу режиму охорони СІЗО УМВС в Івано-Франківській області. Вислуга років у календарному обчисленні становить - 21 рік 07 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні (з урахуванням календарної вислуги) - 3 роки 00 місяців 27 днів. Загальна вислуга років для призначення пенсії становить 25 років 00 місяців 11 днів. Згідно витягу з наказу ГУ НП в Івано-Франківській області від 29.05.2018 № 211 о/с (а. с. 15) вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні складає 21 рік 07 місяців 14 днів, у пільговому обчисленні 25 років 00 місяців 11 днів. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що право на пільговий залік вислуги років для осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби передбачене також і Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» 23.06.2005 № 2713-IV. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 цього Закону, пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів. Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону № 2262-XII, особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Тобто, Закон № 2262-ХІІ як обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років передбачає наявність у особи певної кількості років певного виду служби (вислуги). Визначення у Законі № 2262-ХІІ вислуги саме в календарних роках передбачає обов`язкову вислугу усіх календарних днів (365), що в такому випадку і буде становити календарний рік і буде відповідати правилу, закріпленому в частині 4 статті 17 цього ж Закону, щодо можливості врахування при призначенні пенсії тільки повних років вислуги. Таким чином, передбачена Законом № 2262-ХІІ календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). У свою чергу, передбачені статтею 17-1 Закону № 2262-ХІІ пільгові умови призначення пенсій відповідно до Постанови № 393 полягають в пільговому (кратному) зарахуванні вислуги років. При цьому, таке зарахування не є самостійним видом вислуги і не конкурує з її календарним обчисленням, а є лише пільговим зарахуванням уже наявної вислуги. Фактична тривалість вислуги при такому зарахуванні не змінюється, а лише зараховується на пільгових (кратних) умовах. Завдяки такому зарахуванню необхідну кількість років для призначення пенсії за вислугу років особа набуває швидше, порівняно із зарахуванням вислуги на загальних (не пільгових) умовах, що і становить природу пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за Законом № 2262-ХІІ. Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 14.04.2021 у справі № 480/4241/18. Крім цього, судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у цій справі зробила правовий висновок, згідно якого в цілях Закону № 2262-ХІІ календарна вислуга - це вислуга, яка складається з повної кількості календарних днів відповідного періоду (календарний рік - 365 календарних днів, календарний місяць - 30 календарних днів). Для призначення пенсій за вислугу років за Закону № 2262-ХІІ календарна вислуга років може бути зарахована на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393. Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки вислуга років [PERSON] , з врахуванням часу служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, яка підлягає зарахуванню на пільгових умовах, становить 25 років 00 місяців 11 днів, тобто більше 23 календарних років 6 місяців, а тому позивач набув право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач дійшов необґрунтованого висновку щодо відсутності у позивача, станом на час звільнення, необхідного стажу для призначення пенсії за вислугою років згідно із п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та безпідставно відмовив позивачу у переході із пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» ст. 12 Закону № 2262. Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь [PERSON] 5000 грн понесених ним судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою, то суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції помилково стягнуто таку суму, з огляду на таке. Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пункту 2 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу, яка надається саме адвокатами. Разом з тим, адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Отже, вимоги щодо розподілу судових витрат, в частині надання правової допомоги особами, які не є адвокатами, не підлягають задоволенню. Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правових норм викладено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу надав, зокрема, копію договору про надання юридичних послуг № 71/2022 від 25.10.2022, укладений між фізичною особою [PERSON] з однієї сторони та юристом- фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, якими врегульовані питання розподілу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки у цій справі позивачу надана правова допомоги особою, яка не є адвокатом, в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а тому підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з правничою допомогою в розмірі 5000 грн відсутні. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права в частині задоволення позову, а тому рішення суду у цій частині необхідно залишити без змін. Однак в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з правничою допомогою в розмірі 5000 грн, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати.

Результат розгляду: partial