Рішення адміністративного суду від 2022-10-24 00:00:00+03

В травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Красилівської міської ради Хмельницької області, в якому просив: -визнати дії протиправними та такими, які мають ознаки бездіяльності ненадання відповіді на запит на отримання публічної інформації від 26.04.2022 року, який адресований до голови Красилівської міської ради Островської Н. В.; -зобов`язати надати відповідь на запит на отримання публічної інформації від 26.04.2022 року; -стягнути з голови Красилівської міської ради Островської Н. В. на користь [PERSON] 2481 грн за відрив від звичайних занять; -стягнути з голови Красилівської міської ради Островської Н. В. на користь [PERSON] сто тисяч гривень у якості відшкодування завданої моральної шкоди. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. 09.09.2022 від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 12.09.2022 від позивача, надійшла відповідь на відзив, в якому вказано на безпідставність доводів відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 26 квітня 2022 року о 22 год 33 хв. [PERSON] надіслав на електронну скриньку Красилівської міської ради Хмельницької області «krasyliv_rada@ukr.net» на ім`я голови Острьвської Н.В. запит, у якому просив надати копію рішення Красилівської міської ради Хмельницької області про нерухоме майно комунальної власності Красилівської територіальної громади, що було внесено до переліку першого типу для передачі в оренду 2022 році. Відповідь направити на електронну скриньку « [INFO] ». Вказаний запит зареєстрований Красилівською міською радою Хмельницької області 27 квітня 2022 року у журналі обліку запитів на публічну інформацію 08-19 із присвоєнням реєстраційного номера - Т/254/08-29 (запис № 55). 03 травня 2022 року відповідач направив на електронну адресу позивача лист № Т/254/08-29 в якому повідомлено, що сесією Красилівської міської ради Хмельницької області не приймалося рішення про внесення нерухомого майна комунальної власності Красилівської міської територіальної громади до переліку першого типу для передачі в оренду у 2022 році. Однак [PERSON] стверджує, що йому не направлялася відповідь на запит, що слугувало підставою для звернення останнім до суду із даним адміністративним позовом. Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для його задоволення. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Ст.5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992р. №2657-XII регламентовано, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Порядок же здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес безпосередньо визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011р. №2939-VI. Відповідно до вимог ст.1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації", суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені устатті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації. П.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VI унормовано, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Ч.1 ст.14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" закріплено, що розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (стаття 5 Закону2939-VI). Статтею 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. У відповідності до ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше 5-ти робочих днів з дня отримання запиту. В свою чергу, положеннями ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч.5 ст.19 цього Закону. З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, який надіслав електронною поштою 26 квітня 2022 року о 22 год 33 хв. У запиті просив надати копію рішення Красилівської міської ради Хмельницької області про нерухоме майно комунальної власності Красилівської територіальної громади, що було внесено до переліку першого типу для передачі в оренду 2022 році. Як з`ясовано судом першої інстанції 26 квітня 2022 року о 22 год. 33 хв. [PERSON] надіслав на електронну скриньку відповідача « [INFO] » на ім`я голови Острьвської Н.В. запит у якому просив надати копію рішення Красилівської міської ради Хмельницької області про нерухоме майно комунальної власності Красилівської територіальної громади, що було внесено до переліку першого типу для передачі в оренду 2022 році. Відповідь просив направити на електронну скриньку « [INFO] ». Вказаний запит отримано Красилівською міською радою Хмельницької області 27 квітня 2022 року та зареєстровано у журналі обліку запитів на публічну інформацію 08-19 із присвоєнням реєстраційного номера - Т/254/08-29 (запис № 55). Як стверджує відповідач, відповідь на запит надіслана на електронну пошту, вказану [PERSON] 03 травня 2022 року. При цьому, на підтвердження своїх доводів останнім надано суду першої інстанції скріншот з офіційної електронної пошти Красилівської міської ради "krasyliv_rada@ukr.net" з яких слідує, що о 13:55 позивачу направлено дві відповіді на запити, а також копію відповіді на запит на паперовому носії. Так, за змістом вказаної відповіді повідомлено, що сесія Красилівської міської ради Хмельницької області не приймала рішення, яким було внесено нерухоме майно комунальної власності Красилівської міської територіальної громади до переліку першого типу для передачі в оренду в 2022 році. Тобто відповідачем надано [PERSON] відповідь на питання, порушене в запиті про надання публічної інформації. Слід також зазначити, що позивач не порушує питання про недостовірність, чи неповноту наданої інформації, а посилається виключно на те, що відповідь на запит не підписана електронним цифровим підписом, що на думку останнього свідчить про бездіяльність, яка полягає у ненаданні відповіді на запит на отримання публічної інформації від 26.04.2022. Надаючи правову оцінку доводам скаржника в цій частині, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ-документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. У частині другій статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" зокрема визначено, що накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги" (ст.7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"). Проаналізувавши вищезазначені правові норми, колегія суддів погоджується з твердженнями [PERSON] про те, що електронний цифровий підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації його автора. Відсутність на електронному документі, в даному випадку відповіді на запит про надання публічної інформації від 03.05.2022 №Т/254/08-29/22, електронного цифрового підпису, свідчить про порушення порядку оформлення такого документа. В той же час, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №160/6885/19 зазначив, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Колегія суддів вважає, що сама лише відсутність на електронному документі, який містить відповідь на питання порушене в запиті на отримання публічної інформації, не може слугувати єдиною обставиною, яка вказує на бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка проявляється у ненаданні відповіді на запит. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі № 821/3514/15-а зазначив, що належними способами захисту вважаються ті способи, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який дає змогу забезпечити виконання її приписів. Європейський Суд з прав людини у своїй усталеній практиці пов`язує визначення ефективного судового захисту саме з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи. Правила адміністративного судочинства допускають випадок, коли суд може вийти за межі вимог адміністративного позову, зокрема, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно обраним для повного захисту прав, свобод та інтересів. Згідно з частиною першою ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина з боку суб`єктів владних повноважень. В даному випадку, на думку суду апеляційної інстанції мають місце протиправні дії відповідача, які полягають у неналежному оформленні відповіді на запитувану публічну інформацію, а отже належним, ефективним та достатнім способом відновлення прав позивача на отримання публічної інформації буде зобов`язання Красилівської міської ради надати останньому, належним чином оформлену відповідь на запит. Що стосується позовної вимоги про стягнення з голови Красилівської міської ради Островської Н.В. на користь позивача 2481 грн. за відрив від звичайних занять, колегія суддів вказує на таке. За приписами ч.2 ст.138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, Цивільним процесуальним кодексом України до витрат, пов`язаних із розглядом цивільної справи, серед іншого віднесено і виплату компенсації за відрив від звичайних занять. В той же час, законодавцем, на відміну від аналогії матеріального закону, не передбачено процесуальної аналогії, а відтак норми ЦПК України не підлягають застосуванню під час розгляду адміністративного спору. Визначаючись щодо позовної вимоги про стягнення з Островської Н.В. на користь [PERSON] моральної шкоди, колегія суддів вказує на наступне. Перш за все, слід зазначити, що моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення. Аналогічна правова позиція щодо покладення обов`язку доказування моральної шкоди на позивача викладена у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 815/6107/17 і від 4 березня 2020 року у справі №815/2215/15, від 16 липня 2020 року у справі № 822/3180/15 та від 24 червня 2020 року у справі №9901/845/18. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За приписами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За змістом п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 520/1607/2020 зокрема вказав, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Як зазначено позивачем, останній є людиною з інвалідністю, тому бездіяльність відповідача завдала йому страждань і приниження-емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Поряд з цим, як з`ясовано під розгляду справи, відповідачем надано [PERSON] відповідь на питання порушене у запиті, однак лист, який містив дану відповідь не був підписаний електронним цифровим підписом відповідальної особи. Однак, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що саме дана обставина заподіяла йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені останнім. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправною бездіяльністю відповідача. Окрім іншого, колегія суддів звертає увагу на те, що під поняттям "розпорядник інформації" розуміється не особа, яка має право розпорядження інформацією, а особа, під контролем якої знаходиться публічна інформація. Так само, у розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації", не є розпорядниками інформації, та, відповідно, суб`єктами владних повноважень посадові та службові особи органів влади. Поняття "суб`єкти владних повноважень", викладене у статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", відрізняється від інших законодавчих актів. Так, відповідно до статті 3 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У КАС України до суб`єктів владних повноважень віднесено посадових чи службових осіб. Проте такі особи не є суб`єктами владних повноважень та розпорядниками інформації згідно з нормами Закону України "Про доступ до публічної інформації". Це пов`язано з тим, що окремі посадові чи службові особи не повинні володіти інформацією або бути її розпорядниками. До посадових чи службових обов`язків таких осіб може входити зберігання або обробка публічної інформації, вони також можуть використовувати інформацію у своїй роботі, але вони не є суб`єктами, які зобов`язані надавати публічну інформацію - таким суб`єктом є орган влади, в якому вони працюють. Тому, запитувачу при поданні запиту не важливо знати, хто саме з посадових чи службових осіб володіє інформацією - запит подається до органу влади, як до розпорядника такою інформацією. Отже, належним розпорядником щодо доступу до публічної інформації у спірному випадку є або відповідний представницький орган місцевого самоврядування-Красилівська міська рада, а не міський голова, з якої позивач просить стягнути моральну шкоду. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи скаржник в цій частині. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення.

Результат розгляду: partial