Рішення адміністративного суду від 2023-02-07 00:00:00+02

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ звернулося до суду з позовом, в якому просило \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~стягнути з [PERSON] податковий борг в розмірі 105554,21 грн. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] має борг зі сплати орендної плати за землю, який нарахований відповідно до податкових повідомлень-рішень від 06.12.2018 № 19148-5353-0408, від 05.04.2019 № 687155353-0408, від 08.04.2020 № 1563162-5353-0408. Після відкриття провадження у справі [PERSON] подав зустрічний позов про скасування вищенаведених податкових повідомлень-рішень, посилаючись на їх протиправність, оскільки він не користується земельною ділянкою з листопада 2008 року. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року позовну заяву Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про стягнення заборгованості\~ задоволено. Стягнути суму податкового боргу до Державного бюджету в розмірі 105554,21 грн. з\~ [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь Головного управління ДПС у Дніпропетровській області судові витрати з оплати судового збору у сумі 2270,00 грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Головного управління ДПС у Дніпропетровській\~ області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень\~ відмовлено. Не погодившись з рішення суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішенням, яким у задоволенні позову податкового органу відмовити, а його зустрічний позов задовольнити повністю. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла таких висновків. \~\~\~ Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що між Новомосковською міською радою (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки від 20.11.2006 № 04:06:126:00089 з терміном дії 2 роки. Податковим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення про сплату орендної плати за землю: від 06.12.2018 № 19148-5353-0408 на суму 50346,79 грн. зі строком сплати 30.04.2019; від 05.04.2019 № 68715-5353-0408 на суму 27603,71 грн. зі строком сплати 29.10.2019; від 08.04.2019 № 1563162-5353-0408 на суму 27603,71 грн. зі строком сплати 04.10.2020. Названі рішення були направлені на адресу [PERSON] , проте повернулися до податкового органу без вручення адресату. [PERSON] вважає такі податкові повідомлення-рішення протиправними, оскільки дія договору оренди земельної ділянки закінчилася у листопаді 2008 року. З заявою про продовження дії договору орендар не звертався, відповідні додаткові угоди укладені не були. Земельна ділянка з листопада 2008 року не перебуває у користуванні [PERSON] , доказів зворотного податковим органом та Новомосковською міською радою не надано. Надаючи оцінку правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 1\~ ст. 206 Земельного кодексу України\~ використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що \~орендна плата для цілей\~ розділу XII\~ цього Кодексу обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди. Підпунктом 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що платники орендної плати землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди. Відповідно до пп. 270.1.2 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єкти оподаткування орендною платою земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 287 Податкового кодексу України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. Облік фізичних осіб - платників податку і нарахування відповідних сум проводяться контролюючими органами за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), щороку до 1 травня. Згідно зі ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки\~ переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. За визначенням статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди (стаття 15 Закону України «Про оренду землі»). Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (стаття 17 Закону). Статтею 19 Закону передбачено, що строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється від дати його укладення. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Статтею 31 Закону встановлено, що договір оренди землі припиняється в разі, у тому числі: закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Як встановлено судом в межах розгляду апеляційної скарги, договір оренди земельної ділянки № 04:06:126:00089 був укладений 20.11.2006 терміном на 2 роки. За умовами названого Договору після закінчення його дії орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі»\~ \~визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру продовжити дію договору оренди землі. Так, за приписами названої статті Закону, орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі.\~ До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору. Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із\~ статтею 122\~ Земельного кодексу України. Аналіз наведеної норми права дає можливість дійти висновку, що поновлення дії договору на новий строк має відбуватися у формі укладання нового договору оренди на підставі надісланого орендарем листа-повідомлення про намір скористатися наданим законом переважним правом. Більш того, у разі оренди земель державної та комунальної власності, що має місце у спірних правовідносинах, укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із\~ статтею 122\~ Земельного кодексу України. У спірних правовідносинах ФОП [PERSON] стверджує, що відповідне право на продовження дії договору оренди земельної ділянки № 04:06:126:00089 від 20.11.2006 не реалізував, у 2008 році повернув земельну ділянку в незмінному стані. Доказів зворотного третьою особою Новомосковською міською радою, не надано. Більш того, у період з 2008 по 2018 роки \~Новомосковська міська рада, як орендодавець земельної ділянки, не інформувала податковий орган в порядку статті 288 Податкового кодексу України про укладання з [PERSON] договору оренди землі на відповідний поточний рік. Таким чином, за висновком суду апеляційної інстанції, ані органом місцевого самоврядування, ані податковим органом не доведено наявність правових підстав для нарахування [PERSON] орендної плати за землю за 2017-2020 роки, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення носять протиправний характер та підлягають скасуванню, що виключає, в свою чергу, можливість стягнення нарахованих сум орендної плати з суб`єкта господарювання. Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. Щодо розподілу судових витрат, зокрема витрат [PERSON] на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає, що останнім було подано до суду першої інстанції: Договір про надання правової допомоги від 11.10.2021; Протокол узгодження договірної ціни; Акт прийняття-передачі наданої правової допомоги від 11.08.2022 на суму 32500,00 грн. До суду апеляційної інстанції надано: Акт про прийняття-передачу наданої правової допомоги від 12.12.2022 на суму 18425,00 грн. Таким чином, загальна сума витрат на правничу допомогу, яку [PERSON] просить відшкодувати, складає 50925,00 грн. Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з приписів статті 134 КАС України, відповідного до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин 3-6 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони не обмежені волею та розсудом щодо визначення в умовах договору суми гонорару адвоката, натомість така домовленість не є безумовною для суду при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат. Закон встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує низку обставин, у тому числі обґрунтованість та пропорційних розміру таких витрат до предмета спору. Суд апеляційної інстанції встановив, що в Актах прийняття-передачі правової допомоги зазначені, у тому числі, такі види робіт, як: вивчення матеріалів справи, підготовка адвокатських запитів, підготовка та подання позовної заяви, натомість, за висновком суду апеляційної інстанції, такі дії є складовими загального процесу формування правової позиції з метою підготовки зустрічної позовної заяви, а тому витрати за вказані послуги не можуть підлягати окремій компенсації за рахунок відповідача. Також суд апеляційної інстанції не вважає обґрунтованим розмір допомоги за підготовку та подання письмових пояснень та клопотань, адже останні (наприклад, клопотання про зупинення провадження у справі, про поновлення провадження, тощо) не містять правового аналізу, а відзиви та інші заяви по суті справи не містять глибокого правового аналізу, відмінного від викладеного у зустрічному позові. Крім того суд звертає увагу, що така послуга, як отримання копії судового рішення, взагалі не має природу правничої допомоги. Також судом встановлено, що судове засідання 04.10.2022 тривало з 13:36 до 14:11, судове засідання 01.11.2022 тривало з 11:05 до 11:54, на вказаних судових засіданнях був присутній представник [PERSON] адвокат Смольнякова А.І., яка надавали суду пояснення по суті спору, а тому суд вважає доведеними витрати за участь адвоката у судових засіданнях, призначених на 04.10.2022 та 01.11.2022. Разом з тим, судом встановлено, що судове засідання, призначене на 11.08.2022, тривало з 14:09 до 14:14, а тому заявлена сума витрат за участь у цьому судовому засіданні є непропорційною. Також суд апеляційної інстанції враховує, що загальна сума майнових вимог зустрічного позову складає 105554,21 грн., тоді як заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу складає 50925,00 грн., тобто 48,24% від суми зустрічного позову, а тому такий розмір витрат не може розглядатися як обґрунтованим та пропорційним до предмета спору. Як вже було зазначено вище, сторони не обмежені волею та розсудом щодо визначення в умовах договору суми гонорару адвоката та інших умов, натомість така домовленість не є безумовною для суду при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат. У даному випадку суд апеляційної інстанції доходить висновку, що компенсація судових витрат у заявленому позивачем розмірі є завищеною, а тому заява про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню частково. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат розгляду: granted