Рішення адміністративного суду від 2022-10-17 00:00:00+03

У березні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив: визнати протиправним та скасувати розпорядження Радехівського міського голови Коханчука С.П. (далі Міський голова) від 31 січня 2022 року за № 25 к, яким позивача було відсторонено від роботи з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID -19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів без збереження заробітної плати; стягнути в користь позивача з Радехівської міської ради Львівської області (далі Міськрада) середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року до ухвалення рішення по справі. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року у справі № 380/5224/22, ухваленому за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов було задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Міського голови від 31 січня 2022 року за № 25 к «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Стягнено з Міськради на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту відсторонення з 31 січня 2022 року по 10 березня 2022 року у розмірі 40139,26 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не довів того, що обмежувальний захід у виді відсторонення позивача від роботи, який мав для останньої негативні наслідки, сприяв запобіганню зараженню вірусом інших працівників. Доказів того, що відповідачем застосовувалися інші альтернативні заходи обмеження контакту з працівниками, які б враховували, що позивач не був хворим, а також щодо неефективності інших протиепідемічних заходів, зокрема дотримання правил респіраторної гігієни, дотримання соціальної дистанції, дезінфекція тощо. Тому відповідачем не дотримано справедливого балансу між суспільними інтересами та повагою до прав позивача, гарантованих Конституцією України і розпорядження № 25 к від 31 січня 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » є протиправним із відшкодуванням позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 40139,26 грн. У поданій апеляційній скарзі Міськрада просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що [PERSON] є посадовою особою органу місцевого самоврядування, а не державним службовцем, і проходить службу в \~Міськраді. Порядок його призначення, звільнення, відсторонення регламентовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та Кодексом законів про працю України. У рішенні при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] суд використав довідку Міськради № 290 від 16 січня 2022 року, якої та не видавала, оскільки запит [PERSON] було надано довідку про доходи №290 від 16 лютого 2022 року. Наведений судом розрахунок середнього заробітку не відповідає приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та довідці Міськради № 290 від 16 лютого 2022 року. [PERSON] у грудні 2021 році отримав одноразову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 14047,20 грн та одноразову премію до дня місцевого самоврядування у сумі 6400,0 грн, які мають разовий характер та не враховуються при розрахунку середньої заробітної плати. Відтак, розмір середньої заробітної плати [PERSON] за спірний період складає лише 18814,66 грн. \~ Вказане свідчить про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, у результаті чого при прийнятті рішення допущено численних неточностей та помилок. Тому прийняте судом рішення підлягає скасуванню. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого. Як безспірно встановлено судом першої інстанції, [PERSON] з 01 березня 2019 року працює на посаді спеціаліста першої категорії відділу земельних ресурсів Міськради. Листом від 12 січня 2022 року № 55 Міськрада повідомила позивача про те, що з 31 січня 2022 року на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для її працівників. Водночас Міськрада просила до 31 січня 2022 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведе і профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі МОЗ) від 16 вересня 2011 року №595. При цьому позивача було попереджено, що у випадку неподання до 31 січня 2022 року одного із зазначених документі він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати підставі статті 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та статті 12 Закону України «Про захист населена від інфекційних хвороб» (далі Закон № 1645-ІІІ). Розпорядженням Міського голови № 25к від 31 січня 2022 року [PERSON] був відсторонений від роботи з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID -19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП, частини 2 статті 12 Закону №1645-ІІІ, пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 та наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають профілактичним щепленням». У подальшому розпорядженням Міського голови № 83к від 10 березня 2022 року [PERSON] був допущений до роботи до завершення воєнного стану в Україні з 11 березня 2022 року на підставі зупинення дії наказу МОЗ № 2153 від 04 жовтня 2021 року. [PERSON] не погодився із своїм відстороненням від виконання службових обов`язків без збереження заробітної плати та за захистом своїх прав звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновків суду першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку [PERSON] , який підлягає стягненню на його користь з Міськради за час відсторонення від роботи. При цьому апеляційна скарга Міськради не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо протиправності відсторонення [PERSON] від роботи з 31 січня 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів без збереження заробітної плати оспорюваним розпорядженням Міського голови № 25к від 31 січня 2022 року. Наведені у апеляційній скарзі допущені судом першої інстанції неточності у описовій частині оскаржуваного судового рішення не спростовують його висновків щодо протиправності розпорядженням Міського голови № 25к від 31 січня 2022 року та не створюють правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] у цій частині. Разом із тим, доводи Міськради у частині визначення судом першої інстанції при задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу розміру відповідних виплат, на думку апеляційного суду, заслуговують на увагу з огляду на таке. Порядок обчислення середньої заробітної плати було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами і доповненнями (далі Порядок № 100). Відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу І «Загальні положення» вказаного порядку, він застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Пунктом 3 розділу ІІІ «Виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати» передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Приписами пункту 4 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б» пункту 4 Порядку № 100); виплати, пов`язані з святковими та ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо (підпункт «и» пункту 4 Порядку № 100). При проведенні відповідного розрахунку суд першої інстанції не звернув увагу на те, що видана Міськрадою довідка про доходи від 16 лютого 2022 року №290 [PERSON] за період серпень 2021 року січень 2022 року не у повній мірі відповідала вимогам Порядку № 100 та не витребовувалася саме з метою розрахунку середнього заробітку позивача. Разом із тим, відповідно до долученої до апеляційної скарги довідки Міськради про доходи [PERSON] від 24 травня 2022 року № 1062 за період серпень 2021 року січень 2022 року у грудні 2021 року позивачу було проведено виплату премії до Дня місцевого самоврядування у розмірі 6400,00 грн та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у сумі 14047,20 грн. Зазначені виплати у відповідності до наведених приписів Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції при вирішення публічно-правового спору, що розглядається. Відтак, слід погодитися із доводами скаржника про те, що належний до виплати [PERSON] розмір середньої заробітної плати за період з 31 січня 2022 року по 10 березня 2022 року становить 671,95 грн (середньоденний заробіток) х 28 (дні вимушеного прогулу) = 18814,66 грн. Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового визначення належних до виплати позивачу сум за час вимушеного прогулу. Відтак, рішення суду першої інстанції у цій частині слід змінити у відповідності до мотивувальної частини цієї постанови.

Результат розгляду: partial