Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до 3 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-25 квітня 2020 року; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 квітня 2020 року. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.09.2021 року \~позов задоволений: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-25 квітня 2020 року; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25 квітня 2020 року. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову. Апелянт вважає, що відсутні підстави для виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2020 роки, оскільки на рядовий та начальницький склад служби цивільного захисту не поширюється дія Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», наказу Міністерства оборони України від 26.06.2018 року № 745/32197, положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», які безпідставно використав суд при прийнятті рішення. Спірні відносини врегульовано Кодексом цивільного захисту України, Дисциплінарний статут служби цивільного захисту, Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2013 року № 593, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженою наказом МВС України від 20.07.2018 року № 623. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для зміни рішення, виходячи з наступного. Позивач має статус учасника бойових дій, з 10.06.1996 року по 25.04.2020 року проходив службу у 3-му Державно-рятувальному загоні Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області (а.с. 11). 25 квітня 2020 року позивача звільнено зі служби в 3-му Державно-рятувальному загоні Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області за закінченням строку контракту (а.с. 8). 7 травня 2021 року позивач звернувся з письмовою заявою до 3-го Державно-рятувального загону Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області, в якій просив провести розрахунки по виплаті йому грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016-2020 роки (включно), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби - 25.04.2020 року (а.с. 6). Листом відповідача від 02.06.2021 року № 3/06/1022 повідомлено, що в інструкції (наказ МВС України № 623 від 20.07.2018 року) грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки, як учаснику бойових дій, при звільненні не передбачені. В зазначений період з 2016 по 2020 року з рапортом про надання соціальної (додаткової) відпустки, як учаснику бойових дій, позивач не звертався (а.с. 7). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року № 426-VIII, Закон України «Про відпустки» від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР, який набрав чинності 6 червня 2015 року, доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин була викладена в наступній редакції: Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. За ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (п. 12 ч. 1 статті 12 Закону № 3551-XII). Згідно ст. 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України. За п. 155 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового та начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 11.07.2013 року № 593, у разі звільнення особи рядового і начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк контракту. В такому разі дія зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки. Поняття особливого періоду наведене Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ. За ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ (далі Закон № 3543) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Стаття 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналіз наведених норм чинного законодавства України, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу свідчить про те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Аналогічна позиція наведена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18. Суд зазначає, що право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, у позивача виникло у 2015 році, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14 травня 2015 року №426-VIII. Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що компенсація за всі невикористані дні відпустки, зокрема і додаткової, виплачується у разі звільнення з військової служби. Нарахування і виплата такої компенсації здійснюється за останнім місцем служби незалежно від місця її проходження на час набуття права на відпустку. При цьому, суд застосовує норми Закону України «Про відпустки» у зв`язку з неврегулюванням питання виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, нормами спеціального законодавства. Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби-25 квітня 2020 року; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25 квітня 2020 року. Водночас, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, які не визначають порядок виплати грошового забезпечення при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту та стосуються військовослужбовців, яким не є позивач. Таким чином, суд першої інстанції посилався на частину нормативно-правових актів, які не стосуються спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті позовних вимог, проте порушив норми матеріального права, внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає частково зміні в мотивувальній частині в частині нормативно-правових актів, якими врегульовано спірні правовідносини.

Результат розгляду: partial