Рішення адміністративного суду від 2022-02-16 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, інспектора 3 батальйону 7 роти Управління патрульної поліції Уварової Анни Олексіївни, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕАН № 4138564 від 29.04.2021. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до оскаржуваної постанови позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною третьою статті 122 КУпАП за рух по смузі маршрутних транспортних засобів, чим порушено пункт 17.1. ПДР України. Позивач зазначає, що 29.04.2021 близько 18-54 год. позивач рухався за кермом автомобіля Хонда, д.н.з. [NUMBER] , по пр. Перемоги в м. Києві у крайній правій смузі, коли перед ним раптово зупинився інший автомобіль, тому з метою уникнення зіткнення позивач різко загальмував і був змушений здійснити об`їзд з правої сторони по смузі для руху транспортних засобів. Після завершення об`їзду позивач невідкладно повернувся у крайню праву смугу для продовження руху. По завершенні маневру позивача зупинив капітан поліції Тереверко Є.О. , якому позивач надав посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але оскаржувану постанову стосовно позивача склала інспектор поліції Уварова А.О. о 18-58 год., яка не здійснювала розгляд справи, а перебувала в автомобілі патрульної поліції, при цьому позивачу не назвалася, не роз`яснювала права та обов`язки, всі розмови позивача відбувались з капітаном поліції Тереверком Є.О . Ніхто з поліцейських не оголошував, що відбуватиметься розгляд справи про адміністративне правопорушення, не досліджували докази, не заслуховували пояснення позивача, капітан поліції Тереверко Є.О. відмовився дослідити відеозапис з нагрудної камери та камери в автомобілі патрульної поліції. Посилаючись на такі обставини, позивач не погоджується з постановою вважає рішення посадової особи протиправним та таким, що порушує його права, вважає, що не порушував Правил дорожнього руху. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подано апеляційну скаргу, в якій останній просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги та скасувати оскаржувану постанову. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що висновки суду побудовані лише на основі візуального спостереження інспектора поліції, яке не є належним доказом у справі про адміністративне правопорушення. Окрім того позивач стверджує, що оформлення постанови відбувалося інспектором, який не оголошував йому права та обов`язки, не встановлював обставин правопорушення, а також вважає, що розгляд справи мав відбуватися у загальному порядку, передбаченому КУпАП. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі №759/9251/21, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідачами письмового відзиву на апеляційну скаргу не подавалося, що не перешкоджає розгляду скарги за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що 29.04.2021 року інспектором ДПП винесена постанова серії ЕАН № 4138564 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Згідно цієї постанови 29.04.2021 року о 18:45 год. по пр. Перемоги, 64 водій [PERSON] здійснював рух по смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеною дорожнім знаком 5.11, чим порушив п. 17.1 ПДР. За вказане порушення позивача притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП з накладенням штрафу у розмірі 680,00 грн. Розглянувши справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що постанова серії ЕАН №4138564 від 29.04.2021 стосовно [PERSON] винесена відповідно до вимог статті 252 КУпАП, підготовка та розгляд справи про адміністративне правопорушення відповідно до статті 276 КУпАП здійснена інспектором за місцем перебування та виконання посадових обов`язків, який в даному випадку уповноважений розглядати вказану адміністративну справу на місці здійснення адміністративного правопорушення, а не за місцем перебування управління патрульної поліції. Суд першої інстанції зазначив також, що позивач стверджує, що діяв як учасник дорожнього руху в рамках встановлених правил дорожнього руху та здійснив саме вимушений з`їзд на смугу громадського транспорту, тоді як жодного належного та допустимого доказу з цього приводу надано суду не було, натомість згідно відзиву відповідача зазначено, що працівник патрульної поліції особисто бачив що вказаний водій довгостроково рухався в смузі для руху маршрутних транспортних засобів без наміру здійснити поворот праворуч. Окремо зазначається, що правопорушення у сфері дорожнього руху є вчиненими в динаміці, тому в суду є підстави вважати, що уповноважені особи стали безпосередніми свідками зазначеної події, які надали поведінці позивача належну оцінку і кваліфікацію, а факт ненадання позивачу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення роз`яснень, передбачених положеннями статей КУпАП, не спростовує здійсненого позивачем адміністративного правопорушення та не може бути підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення. З огляду на викладене, суд першої інстанції вважає, що дії відповідача про притягнення позивача до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, зафіксованого не в автоматичному режимі, є законними та такими, що вчинені з дотриманням встановлених правил, а інспектором прийнято рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності обґрунтовано, з урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, та, надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість прийнятої постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Тому, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, колегія суддів перевіряє, чи були у відповідача по справі підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності з прийняттям постанови про адміністративне правопорушення з визнанням його вини у вчиненні адміністративного правопорушення та накладення стягнення. Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306. Правила дорожнього руху, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Відповідно до 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР України. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова) особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також іншими документами. Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Як вбачається із змісту судового рішення першої інстанції, висновки про законність оскаржуваної постанови будуються виключно на підставі даних візуального спостереження інспекторів поліції, які особисто бачили, що позивач допустив порушення пункту 17.1 ПДД, при цьому матеріали справи не містять будь-яких інших доказів вчинення позивачем зазначеного правопорушення: відсутній відеозапис, у тому числі з нагрудної камери інспектора, показання інших свідків, письмові докази тощо. Колегія суддів звертає увагу, що візуальне спостереження поліцейського та візуальне виявлення поліцейським адміністративного правопорушення відповідно до частини першої статті 251 КУпАП не є доказом та може бути враховано судом лише у випадку, якщо таке спостереження поліцейського підкріплено доказами: відеозаписом, показаннями свідків, письмовими доказами тощо. Так, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених зокрема у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17: статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У даному випадку для підтвердження порушення позивачем пункту 15.10а Правил дорожнього руху України відповідач, відповідно до статті 251 КУпАП, мав би надати, зокрема, відеозапис події, фотокартки із відповідними замірами відстані автомобіля від пішохідного переходу тощо. Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, будь-яких доказів, що свідчили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, крім оскаржуваної постанови, відповідачем не надано. Колегія суддів вважає помилковими посилання суду апеляційної інстанції на оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Окрім того, у постанові від 25.06.2020 у справі №607/1068/17 Верховним Судом у складі суддів Касаційного адміністративного суду зазначено, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. Статтею 254 КУпАП визначено, що така фіксація відбувається шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення, у якому відповідно до статті 256 КУпАП, крім іншого, зазначається місце час і суть адміністративного порушення, виявленого уповноваженою особою, прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Також, з наведених вище правових норм у цій справі слід дійти висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №161/5372/17, від 15.04.2020 у справі №489/4827/16а. Також колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 65 КАС України як свідок в адміністративній справі може бути викликана судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з`ясувати у справі. При цьому цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставини справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти так, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами. Натомість, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися факти, які з огляду на закон або звичай установлюються в документах. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Таким чином, обставини, що підтверджуються показаннями свідка повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути визнані судом достовірними та достатніми для висновку про винуватість особи в тому чи іншому адміністративному правопорушенні. З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що за наявних обставин та матеріалів справи інспектором не доведено належними та допустимими доказами правомірність прийнятого ним рішення. Стосовно аргументів позивача щодо складення постанови іншими інспектором ніж тим, який безпосередньо спілкувався з ним під час оформлення правопорушення, колегія суддів зазначає, що такі доводи не підкріплені достатніми та переконливими доказами, а наведені обставини не мають доказового значення для справи. Стосовно порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка на думку позивача мала розглядатися за загальними правилами, передбаченими КУпАП, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07 листопада 2015 року (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП. Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. У даному випадку справа про адміністративне правопорушення розглянута інспектором за місцем вчинення правопорушення із складенням оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення. Отже, колегія суддів знаходить правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції з підстав недоведеності відповідачами обставин вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Відповідно до статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм процесуального права, тому рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Згідно з пунктом другим частини другої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі. Оскільки судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції, на підставі положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, наявні підстави для перерозподілу судових витрат.

Результат розгляду: granted