Рішення адміністративного суду від 2023-06-14 00:00:00+03

позивач звернувся до суду з позовом до Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2023 року адміністративний позов задоволено частково. Не погодившись з судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в цій частин скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2023 року розгляд справи було призначено на 30 травня 2023 року. В ході розгляду справи 30 травня 2023 року, суд дійшов висновку, що з метою повного та всебічного розгляду справи, необхідно витребувати у Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області довідку про розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати [PERSON] , у зв`язку з чим було винесено відповідну ухвалу та відкладено розгляд справи на 13 червня 2023 року. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що розпорядженням Президента України [PERSON] від 29 квітня 2016 року №138/2016 [PERSON] призначено на посаду голови Коростишівської РДА. Коростишівська райрада на сімнадцятій сесії VII скликання 22 червня 2017 року прийняла рішення №317 «Про недовіру голові Коростишівської районної державної адміністрації [PERSON] ». Згідно з протоколом № 2 цього засідання вказане рішення Коростишівська райрада прийняла більшістю голосів депутатів («за» проголосувало 19 із 30 депутатів). Листом від 23 червня 2017 року № 30/236-К голова Житомирської обласної державної адміністрації вніс Кабінету Міністрів України пропозицію щодо порушення клопотання перед Президентом України про звільнення [PERSON] з посади голови Коростишівської РДА відповідно до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" у зв`язку з висловленням йому недовіри простою більшістю голосів від складу Коростишівської райради. У липні 2017 року позивач оскаржив рішення Коростишівської райради від 22 червня 2017 року №317 у судовому порядку. Користишівський районний суд Житомирської області рішенням від 2 серпня 2018 року у справі №806/2091/17 відмовив у задоволенні позову. Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 12 грудня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 19 березня 2020 року, скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення, яким позов задовольнив: визнав протиправним і скасував згадане вище рішення Коростишівської райради. 11 липня 2017 року Кабінет Міністрів України відповідно до частини дев`ятої статті 118 Конституції України та пункту 3 частини другої статті 9 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" вніс Президенту України пропозицію щодо звільнення позивача. 08 серпня 2017 року Президент України [PERSON] видав розпорядження №157/2017-рп, яким відповідно до частини дев`ятої статті 118 Конституції України звільнив [PERSON] з посади голови Коростишівської РДА. У вересні 2017 року [PERSON] оскаржив Розпорядження від 8 серпня 2017 року № 157/2017-рп до суду (справа № 800/374/17). Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 13 травня 2019 року в задоволенні позову [PERSON] відмовив. Це рішення суду скасовано постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано протиправним і скасовано розпорядження Президента України від 8 серпня 2017 року №157/2017-рп. У цій справі позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не були предметом розгляду. У січні 2019 року [PERSON] звертався в межах розгляду справи №800/374/17 з уточненим позовом, у якому, зокрема, доповнив його вимогою про поновлення його на посаді. Однак ухвалою від 18 лютого 2019 року Верховний Суд повернув уточнений позов [PERSON] , роз`яснивши, що вимоги до Коростишівської РДА про поновлення на посаді, виключення запису з трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підсудні відповідному окружному суду. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у справі №240/645/21 (П/9901/103/21), Верховний Суд дійшов висновку про те, що у зв`язку зі складанням присяги і вступом на пост новообраного Президента України [PERSON] повноваження [PERSON] як глави держави припинились 20 травня 2019 року, тому і строк повноважень [PERSON] в силу закону закінчився цієї дати, а новообраний Президент України набув право призначити на посаду голови Коростишівської РДА на власний розсуд іншу особу для реалізації своєї політики на місцях на час виконання повноважень Президента України. Отже, за висновками Верховного Суду, [PERSON] , який обіймав посаду голови місцевої РДА, мав особливий статус державного службовця, що призначається на посаду на час повноважень Президента України, не може бути поновлений на цій посаді навіть у разі визнання звільнення незаконним після закінчення повноважень глави держави та обрання нового Президента України. Верховний Суд також зазначив, що визнання у судовому порядку незаконності звільнення дає право позивачу на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про виключення запису про звільнення із трудової книжки, внесення змін щодо формулювання підстав та дати звільнення. Проте вказані питання не є предметом розгляду в межах цієї справи. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції у даній адміністративній справі надавалась оцінка наявності підстав для зобов`язання Коростишівську районну державну адміністрацію Житомирської області змінити дату звільнення [PERSON] та формулювання причин його звільнення, а також щодо стягнення з Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2017 по дату ухвалення рішення у цій справі та здійснення з нарахованої суми відповідних відрахувань податків та зборів. Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою справедливого способу захисту порушеного права позивача необхідно змінити дату звільнення на 20 травня 2019 року, яку визначив Верховний Суд, та змінити формулювання причин звільнення - у зв`язку із закінченням строку повноважень на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України у поєднанні із частиною 2 статті 8 Закону України "Про місцеві державні адміністрації". Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки у задоволенні позовних вимог про поновлення на посаді [PERSON] було відмовлено, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №9901/356/21 на підставі частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України. Колегія суддів не погоджується із вказаними висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки в даному випадку відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому колегія суддів надає оцінку апеляційній скарзі представника позивача в частині відмовлених позовних вимог. Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15). Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до положень статті 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України. Одночасно суд визначає працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. При цьому зміст частини першої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. У свою чергу, системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП України дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення працівника; незаконного переведення працівника на іншу роботу; затримки видачі трудової книжки з вини власника чи уповноваженого ним органу; затримки виконання рішення про поновлення на роботі; необґрунтованої відмови в прийнятті на роботу; несвоєчасного укладення трудового договору; унаслідок неправильного формулювання причин звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. При цьому, вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Отже, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Відтак, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Аналогічні висновки викладені Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 28 грудня 2022 року у справі. N2 460/2675/18. Як вбачається зі змісту рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.11.2021 у справі № 240/645/21, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2022, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 800/374/17 судами, під час розгляду зазначених справ було визнано незаконним звільнення позивача з посади голови Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області. За таких обставин, незаперечним є факт заподіяння позивачу майнової шкоди в результаті зазначеного незаконного звільнення. Отже, беручи до уваги, встановлення факту незаконного звільнення позивача із займаної посади, заподіяння йому майнової шкоди, а також враховуючи те, що його права не можуть бути захищені шляхом поновлення на посаді, з якої його було незаконно звільнено та

Результат розгляду: granted