Рішення адміністративного суду від 2022-01-11 00:00:00+02

Представник позивача Дубовий О.В., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Святогірської міської ради, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Святогірської міської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання [PERSON] від 19.10.2020 про надання дозволу на розроблення землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовним розміром 0,10 гектара на території міста Святогірськ; зобов`язати Святогірську міську раду надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва розміром 0,10 гектара на території міста Святогірськ, згідно клопотання від 19.10.2020 (вх. № 621/02.01-14 від 19.10.2020); стягнути на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5100 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Святогірської міської ради. В обґрунтування позову зазначено, що реалізуючи своє право на отримання земельної ділянки, позивач 19 жовтня 2020 року звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1 га, що розташована на території Святогірської міської ради Донецької області для індивідуального дачного будівництва. Однак, на сесії Святогірської міської міської ради 11.02.2021 рішення згідно даного питання не прийнято. Представник позивача вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, тому просив задовольнити позовні вимоги. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Святогірської міської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду клопотання [PERSON] від 19.10.2020 про надання дозволу на розроблення землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва орієнтовним розміром 0,10 гектара на території міста Святогірськ. Зобов`язано Святогірську міську раду прийняти мотивоване рішення за заявою [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для дачного будівництва від 19 жовтня 2020 року (вх. № 621/02.01-14 від 19.10.2020), з урахуванням висновків суду викладених у рішенні. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Також стягнуто на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Святогірської міської ради. Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги наведено, що ефективним способом захисту в межах спірних правовідносин є саме зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, саме такий спосіб захисту призведе до поновлення порушеного права та виключить подальше звернення особи до суду. Також в апеляційній скарзі представник позивача висловлює незгоду із розподілом судових витрат у вигляді правничної допомоги, оскільки вважає, що суд не мав підстави з власної ініціативи вирішувати питання зменшення заявлених витрат. Відповідачем, на думку апелянта, не надано до суду доказів доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування. Крім того, представник позивача ставить питання про відшкодування витрат на правничу допомогу під час апеляційного перегляду, оскільки згідно акту правової допомоги від 10.08.2021 вартість наданої правовї допомоги становить 7000 грн., така сума погоджена сторонами, тому надання доказів оплати правової допомоги не вимагається. За таких мотивів, апелянт, в тому числі, просить суд стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 12 100 грн. (5100 грн. - витрати в суді першої інстанції; 7000,00 грн. - витрати в суді апеляційної інстанції), а також зобов`язати відповідача подати у місячний строк звіт про виконання рішення на підставі ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , громадянин України, що підтверджується копією паспорту громадянина України сер. [NUMBER] , згідно виданого 03 травня 2019 року посвідчення позивач має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - учасників бойових дій. 19 жовтня 2020 року позивач звернувся до Святогірської міської ради із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва. Зазначену заяву зареєстровано № 621/02.01-14 від 19.10.2020. Відповідно до витягу з протоколу від 11 лютого 2021 року на засіданні сесії Святогірської міської ради розглядалося питання надання дозволу на розробку проеку землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. [PERSON] , за наслідком розгляду, відповідно до протоколу засідання лічильної комісії № 24, голосували «за» - 0, «проти» - 18, «утримались» - 0, «не голосувало» - 0, «відсутні» - 4, без повноважень. Доказів прийняття за наслідком розгляду заяви позивача про надання дозволу будь-якого іншого рішення, окрім витягу з протоколу сесії ради, суду не надано. Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, апеляційний суд зазначає наступне. Рішення місцевого суду оскаржено лише представником позивача. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій в задоволенні частки позовних вимог відмовлено. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України (далі - ЗК України). Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України). Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району; б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара; д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. 2. Розмір земельних ділянок, що передаються безоплатно громадянину для ведення особистого селянського господарства, може бути збільшено у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю). 3. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Згідно з приписами статей 12, 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Також згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. За приписами ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Статтею 118 ЗК України встановлено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу. До цього ж, нею не передбачено, що за наслідком розгляду заяви про надання дозволу відповідний орган може не прийняти рішення про його надання або мотивовану відмову. Пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 46 цього Закону сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць. Зазначений строк узгоджується із визначеним у ст. 118 ЗК України. Таким чином клопотання (заяву) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має бути розглянуто вповноваженим органом - у даному випадку міською радою - у місячний строк, а за наслідком його розгляду має бути надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою або мотивовану відмову у його наданні. Відсутність же належним чином оформленого рішення відповідача за наслідком розгляду питання про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою після спливу встановленого законом строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що орган не прийняв жодного мотивованого рішення, яке він має ухвалити за законом. Наразі, після спливу місячного строку розгляду поданого позивачем клопотання від 19 жовтня 2021 року будь-якого рішення по суті за наслідком його розгляду відповідачем не прийнято. Згідно з витягом з протоколу засідання сесії ради від 11 лютого 2021 року та поясненнями відповідача у відзиві до позовної заяви також свідчить про неприйняття відповідачем відповідного рішення. Доказів прийняття за наслідком розгляду заяви позивача про надання дозволу будь-якого іншого рішення, окрім витягу з протоколу сесії ради, суду не надано. Отже, клопотання (заяву) позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем не вирішено протягом місяця всупереч вимогам ст. 122 ЗК України. Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов правильного висновку про допущення відповідачем бездіяльності при розгляді заяви позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Будь-які докази, які свідчили про правомірність допущеної відповідачем бездіяльності в матеріалах справи відсутні. При цьому, колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду, що у задоволенні вимог позивача про зобов`язання безпосередньо надати вказаний дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва слід відмовити, оскільки результат розгляду заяви позивача відповідачем не може завчасно бути достеменно відомий, такі вимоги є передчасними. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведених висновків та не дають підстав для скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Отже, враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про часткове задоволення позовних вимог. Щодо доводів апелянта стосовно розподілу місцевим судом витрат на правничу допомогу. Згідно частини 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 3-5 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Критерій співмірності витрат на оплату послуг адвоката застосовується судом виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. За приписами частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно акту про надання правової допомоги від 28.04.2021 витрати на правничу правову допомоги складаються з: надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань, щодо оскарження протиправної бездіяльності Святогірської міської ради - 1500 грн.; збір та підготовка позовних матеріалів, складання позовної заяви за позовом клієнта до Святогірської міської ради про визнання протиправної бездіяльності Святогірської міської ради та зобов`язання вчинити певні дії - 3600 грн. Слід зазначити, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним з категорією цієї справи, не відповідають характеру спірних правовідносин та предмету доказування у даній справі незначної складності. Щодо доводів апелянта про відсутність з боку відповідача доказів на спростування заявленої суми витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Апеляційний суд не приймає доводи апелянта до уваги, оскільки в матеріалах справи міститься відзив (уточнення), в якому на підставі ст. 134 КАС України висловлено незгоду із заявою позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (неспівмірність розміру витрат із складністю справи), який було направлено на адресу позивача (а.с.96-99). В якості обгрунтування своєї позиції, відповідачем додано копію позову [PERSON] до Святогірської міської ради (підписану адвокатом Дубовим О.В. 28.04.2021), яка за змістом позовних вимог фактично є ідентичною із позовом у нинішній справі. Отже, суд вважає, що відповідач скористався можливістю у відповідності до вимог ст. 134 КАС України довести неспівмірність заявлених вимог та надав докази на спростування розміру витрат на професійну правничу допомогу. Колегія суддів бере до увагу те, що наведена справа є справою незначної складності (малозначна справа), обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та того, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є завищеною у порівнянні з вимогами, які заявлені у позовній заяві, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про зменшення зазначеної суми з 5100,00 грн. до 2000,00 грн. У цій частині така сума відповідає встановленим процесуальним законом критеріям, є розумною/співмірною, а витрати реально понесеними. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви про розподіл судових витрат. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу за результатом апеляційного перегляду в сумі 7000 грн. Як вже було вказано вище, представник позивача додав до апеляційної скарги акт наданої правової допомоги від 10 серпня 2021 року, зі змісту якого вбачається, що витрати на правничу правову допомоги складаються з: надання правової інформації, усних консультацій і роз`яснень з правових питань щодо оскарження рішення Донецького окружного адміністративниго суду від 26.07.2021 у справі № 200/5549/21 - 2000 грн.; підготовка апеляційної скарги Клієнта на рішення Донецького окружного адміністративниго суду від 26.07.2021 у справі № 200/5549/21 - 5000 грн. Між цим, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. За результатами апеляційного перегляду апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог, тому у задоволенні заяви про стягнення за рахунок бюджених асигнувань відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 7000 грн, слід відмовити. Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Щодо встановлення судового контролю суд зазначає, що в силу положень частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Встановлення судового контролю є правом суду, а не його обов`язком, тому підстав для скасування рішення місцевого суду в цій частині не вбачається. Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied