Рішення адміністративного суду від 2022-04-20 00:00:00+03

30.09.2021р. [PERSON] звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та 3-ї особи - Військової частини [NUMBER] , в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.08.2021р. №65565872. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова виконавця від 26.08.2021р. про закінчення виконавчого провадження №65565872 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не було належним чином встановлено чи Військова частина [NUMBER] повністю виконала судове рішення від 17.02.2021р. по справі №400/4711/20 та чи здійснила нарахування та виплату на користь позивача індексації грошового забезпечення за період з 09.12.2016р. по 28.02.2018р., враховуючи базовий місяць - січень 2008р., та за період з 01.03.2018р. по 27.10.2019р., із урахуванням базового місяця - березень 2018р. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021р. (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 09.11.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.10.2021р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимови у повному обсязі. 30.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 24.01.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 17.02.2021р. Миколаївський окружний адміністративний суд своїм рішенням у справі №400/4711/20 зобов`язав Військову частину [NUMBER] нарахувати на виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення з 09.12.2016р. по 28.02.2018р., враховуючи базовий місяць - січень 2008р. та з 01.03.2018р. по 27.10.2019р., враховуючи базовий місяць - березень 2018р. 26.03.2021р. Миколаївським окружним адміністративним судом позивачу було видано виконавчий лист у справі №400/4711/20. На підставі вказаного виконавчого листа та заяви позивача, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) Кусовим Ю.С. було прийнято постанову від 25.05.2021р. про відкриття виконавчого провадження №65565872. 06.08.2021р.Військова частина [NUMBER] своїм листом №2783(зареєстрований відповідачем 18.08.2021р. вхід.№2783) повідомлено про проведення розрахунку з [PERSON] 17.03.2021р., одразу після надходження на адресу Військової частини Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі №400/4711/20. До листа, окрім іншого, було додано копію видаткової відомості №70 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Військової частини [NUMBER] за березень 2021р., згідно з якою, [PERSON] нарахована індексація грошового забезпечення у розмірі - 4111,83 грн. та, відповідно до реєстру зарахування на карткові рахунки від 18.03.2021р. №650, перераховано - 4050,15 грн. 26.08.2021р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Максімовою О.О., на підставі отриманих від «боржника» документів, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Не погоджуючись із зазначеними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду. Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки судом не було стягнуто або зобов`язано виплатити конкретну суму коштів, тому питання визначення розміру виплати індексації грошового забезпечення, що має виплачуватись стягувачу, у даному випадку, належить до дискреційних повноважень Військової частини. Відтак, державний виконавець не може встановити розмір грошових коштів для нарахування стягувачу індексації грошового забезпечення, так як уповноважений лише виконувати рішення суду. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та відповідних дій органу державної виконавчої служби являється Закон України від 02.06.2016р. № 1404-VІІ «Про виконавче провадження» За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно \~\~\~\~\~\~\~\~\~з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення \~\~\~\~є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012). Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII). Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів. У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 1,3 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII та, з метою захисту інтересів стягувача, одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в т.ч. конфіденційну. Як передбачено положеннями ч.1ст.63 Закону №1404-VIII, за рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. Так, матеріали справи підтверджують, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження згідно з п.9 ч.1ст.39 Закону №1404-VIII став лист Військової частини [NUMBER] 06.08.2021р. №2783 (зареєстрований відповідачем 18.08.2021р. за вхід.№2783), в якому було зазначено про фактичне виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.02.2021р. у справі №400/4711/20 та про факт нарахування позивачу індексації грошового забезпечення за відповідні періоди, що підтверджується наданою до цього листа видатковою відомістю №70, з якої видно, що позивачу було дійсно нарахована індексація грошового забезпечення у розмірі - 4111,83 грн. та реєстром від 18.03.2021р. №650 про зарахування на картковий рахунок позивача індексації грошового забезпечення у розмірі - 4050,15 грн. Колегія суддів звертає увагу, що судовим рішенням від 17.02.2021р. у справі №400/4711/20, яке набрало законної сили, зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати на виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 09.12.2016р. по 28.02.2018р., враховуючи базовий місяць - січень 2008р. та з 01.03.2018р. по 27.10.2019р., враховуючи базовий місяць - березень 2018р. У свою чергу, застосування базового місяця за інший період суттєво зменшує суму індексації грошового забезпечення, у зв`язку із чим перевірка виконання рішення суду шляхом витребування розрахунку індексації грошового забезпечення є правомірною та, насамперед, необхідною, адже істотно впливає на остаточну суму відшкодування. Разом із тим, відповідачем до суду не було надано, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),після надходження листаВійськової частини [NUMBER] від 06.08.2021р. №2783,витребував від боржника відповідні пояснення, довідки або ж розрахунок, які необхідні для перевірки виконання ним судового рішення. Так, в листі про нібито виконання судового рішення від 17.02.2021р. по справі №400/4711/20 Військова частина [NUMBER] (3-я особа) зазначає лише тільки про нарахування та виплату на користь позивача індексації грошового забезпечення за періоди з 09.12.2016р. по 28.02.2018р. та з 01.03.2018р. по 27.10.2019р., не згадуючи про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з врахуванням в якості базових місяців - січня 2008р. та березня 2018р. відповідно, чим фактично приховує обставини не донарахування індексації грошового забезпечення. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок головного державного виконавця про підтвердження боржником фактичного виконання виконавчого листа №400/4711/20, виданого 26.03.2021р. Миколаївським окружним адміністративним судом, є передчасним та таким, що зроблений без дослідження та належної перевірки всіх фактичних обставин відносно факту повного виконання судового рішення. Доводи ж відповідача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про нібито відсутність у нього права на перевірку складеного боржником розрахунку, не спростовують обов`язок щодо здійснення заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом №1404-VIII, зокрема, в частині реалізації права визначеного п.п.1,3 ч.3ст.18 цього Закону. Перелік підстав, відповідно до яких виконавче провадження підлягає закінченню, визначені уст.39 Закону №1404-VIII. Однією із підстав, є фактичне виконання в повному обсязі рішення відповідно до виконавчого документа (п.9 ч.1ст.39 Закону №1404-VIII). У свою чергу, ст.40 цього Закону чітко визначає наслідки закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа, згідно з ч.1 якої, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ч.1ст.41 Закону №1404-VIII, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку,виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. Аналізуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, колегія суддів доходить висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови, відповідач обмежився лише наданою боржником інформацією, без врахування положень ст.ст.18, 63 Закону №1404-VIII (щодо обов`язку державного виконавця перевірити повне виконання рішення),а тому таке рішення є протиправним. Таким чином, доводи апеляційної скарги у повній мірі знайшли своє підтвердження. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Результат розгляду: granted