Рішення адміністративного суду від 2022-07-26 00:00:00+03

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (далі ТУДБР), та просив \~визнати протиправною бездіяльність заступника директора ТУДБР Плохути Б.В. по відмові у наданні постанови про закриття кримінального провадження №42020160000000951 згідно запиту на інформацію від 29 листопада 2021 року; зобов`язати ТУДБР надати копію постанови про закриття кримінального провадження №42020160000000951. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він у кримінальному провадженні № 42020160000000951 значиться заявником, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а отже особою, яка має право на отримання копії постанови про закриття кримінального провадженні в порядку абзацу першого частини шостої\~ статті 284 КПК України. Також було зазначено, що відмова у наданні постанови про закриття кримінального провадження, вчинена відповідачем, є порушенням права позивача на безумовне отримання інформації, надання якої передбачено\~ законом, у зв`язку із чим він і звернувся до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року позов залишено без задоволення. Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та задовольнити позовні вимоги. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке. Судом першої інстанції було встановлено, що 29 листопада 2021 року позивач звернувся до ТУДБР із запитом на інформацію, в якому просив надати на адресу електронної пошти та на домашню адресу копію постанови про закриття кримінального провадження № 42020160000000951 як заявнику та викривачу. 03 грудня 2021 року ТУДБР було надано відповідь №Т-4105/ЗПІ/16-03-16/21, в якій зазначено, що відповідно до ч.1\~ ст.1 КПК України\~ порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним\~ законодавством України. При цьому, ч.6\~ ст.284 КПК України\~ передбачено, що копія постанови слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Встановлено, що за результатом досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020160000000951 від 23.12.2020 за ч.1\~ ст.328 КК України, 30.08.2021 прийнято рішення на підставі п.2 ч.1\~ ст.284 КПК України. Згідно з вимогами ч.6\~ ст.284 КПК України\~ про прийняте рішення у зазначеному кримінальному провадженнi повідомлено зацікавлених осіб. Роз`яснено, що закриття кримінального провадження є процесуальною дією, порядок вчинення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства i не може розглядатися як владна управлінська функція. ТУДБР у цих правовідносинах не є стороною кримінального провадження у розумінні\~ КПК України, що унеможливлює розгляд запиту позивача відповідно до\~ Закону № 2939-VI. Таким чином, для отримання постанови про закриття кримінального провадження, позивачу необхідно звернутись з відповідним клопотанням в порядку, передбаченому\~ КПК України\~ (а.с.7-8). Крім того, судом встановлено, що за результатом звернення позивача (№49379-21 від 16.09.2021 року), Одеською обласною прокуратурою було надано відповідь від 22.09.2021 року №27-1439 вих-21 від 22.09.2021 року, в якій зазначено, що відповідно до інформації, наданої відділом документального забезпечення Одеської обласної прокуратури повідомлено, що за даними інформаційної системи «Система електронного документообігу органів прокуратури України» (далі - ІС «СЕД»), супровідний лист та постанова про закриття кримінального провадження № 42020160000000951 від 23.12.2020 з ТУДБР до Одеської обласної прокуратури не надходили та в системі ІС «СЕД» не обліковані. Крім того, інформовано, що журнал реєстрації вхідної кореспонденції ведеться в електронному виді шляхом заповнення даних реєстраційно-моніторингової картки в ІС «СЕД». Водночас, з урахуванням наданих позивачем даних, виокремити більш повну інформацію із облікової бази даних органів прокуратури - ІС «СЕД», не надається можливим. Відмова в видачі копії постанови про закриття провадження і стала підставою для звернення з даним позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що КПК України\~ є спеціальним\~ законом, який регулює як порядок надіслання постанови слідчого про закриття кримінального провадження, так і можливість оскарження бездіяльності слідчого. Отже, з огляду на те, що саме\~ КПК України\~ регулюються питання надіслання постанови про закриття кримінального провадження, а також оскарження бездіяльності директора ТУДБР Плохути Б.В. по відмові у наданні постанови про закриття кримінального провадження №42020160000000951, згідно запиту на інформацію від 29 листопада 2021 року в порядку Закону України\~ «Про доступ до публічної інформації»\~ не можуть вважатися протиправними, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими. В свою чергу, бездіяльність слідчого щодо не надіслання постанови про закриття кримінального провадження не може бути предметом судового розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вимога позивача про зобов`язання ТУДБР надати копію постанови про закриття кримінального провадження №42020160000000951 є похідною вимогою від вимоги про визнання протиправною бездіяльність заступника директора ТУДБР Плохути Б.В. по відмові у наданні постанови про закриття кримінального провадження №42020160000000951, згідно запиту на інформацію від 29 листопада 2021 року, а відтак задоволенню також не підлягає. Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з п.3 та 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Приписами ст.5 вказаного Закону передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ч.1 2 ст.7 Закону України «Про інформацію», право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Згідно статті 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. З наведеного вбачається, що діючим законодавством відокремлено поняття інформації та публічної інформації. Статтею 2 Закону визначено, що його дія не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також, на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Згідно з ч.1 ст.3 Закону право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Статтею 5 Закону встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію. Статтею 12 Закону визначено перелік суб`єктів відносин у сфері доступу до публічної інформації якими є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації. Відповідно до п.1 ч.1 ст.13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Згідно з ч.1 та 2 ст.19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Відповідно до ч.1 ст.20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Статтею 20 Закону України «Про інформацію» встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (стаття 29 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до ч.1 ст.22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Приписами ст.6 Закону передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладеними в постанові від 29 вересня 2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження. Тобто, положення Закону не поширюються на доступ учасників кримінального провадження до отримання інформації або документів, створених у ході здійснення досудового розслідування. Згідно ч.1 ст.1 Закону України Про Державне бюро розслідувань, Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції. Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України установлено, що досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. У частині другій статті 214 КПК України, зокрема, передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Таким чином, інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи. Наведений висновок узгоджується з висновками, зазначеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 826/7244/18. Відповідно до ч.2 ст.60 КПК України заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування. Відповідно до ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне. Частина 6 ст.284 КПК України передбачено, що копія постанови слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови. Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що КПК України є спеціальним законом, який встановлює порядок отримання заявником у кримінальному провадженні копії постанови про закриття кримінального провадження та порядок оскарження дій (бездіяльності) слідчого, вчинених під час виконання службових обов`язків. З огляду на зміст відповіді ТУДБР від 03.12.2021 року, відповідач роз`яснив позивачу про неможливість розгляду вказаного запиту відповідно до положень Закону та, відповідно, неможливість надання запитуваної інформації в порядку вказаного Закону, при цьому, зазначив про необхідність звернення з відповідним клопотанням в порядку, визначеному КПК України. Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції. Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин. Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає. З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів\~ статті 139 КАС України\~ підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied