Рішення адміністративного суду від 2022-10-31 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: - визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Київській області від 10.08.2020 №Ф-10821-17/636. - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управляння ДПС у Київській області від 18.05.2020 №094015005. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 позов задоволено. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані вимога та рішення є правомірними. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), місце проживання: [ADDRESS] , зареєстрована як фізична особа-підприємець в період з 16.11.2009 по 13.08.2019. Згідно з даними інтегрованих карток платника податків позивача по єдиному соціальному внеску здійснено наступні нарахування: - за 2017 рік - 704,00 грн. х 12 = 8448 грн., сплата відсутня., сума боргу склала 14330,72 грн.; - за І квартал 2018 (граничний термін сплати 19.04.2018) - 819,06 грн. х 3 = 2457,18 грн., сплата відсутня, сума боргу склала 16787,90 грн.; - за II квартал 2018 (граничний термін сплати 19.07.2018) - 819,06 грн. х 3 = 2457,18 грн., сплата відсутня, сума боргу склала 19 245,08 грн.; - за III квартал 2018 (граничний термін сплати 19.10.2018) - 819,06 грн. х 3 = 2457,18 грн., сплата відсутня, сума боргу склала 21702,26 грн.; - за IV квартал 2018 (граничний термін сплати 21.01.2019) - 819,06 грн. х 3 = 2457,18 грн., сплачено 0 грн., сплата відсутня, сума боргу склала 24 159,44 грн.; - за І квартал 2019 (граничний термін сплати 19.04.2019) - 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн., сума боргу склала 26 913,62 грн.; - за II квартал 2019 (граничний термін сплати 19.07.2019) - 918,06 грн. х 3 = 2754,18 грн., сума боргу склала 29 667,8 грн. Позивачем сплачено 26 913,62 грн., сума боргу склала 2754,18 грн. У зв`язку із наявністю боргу, відповідачем 18.05.2020 винесено рішення про застосування до ФОП [PERSON] штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску №0094015005 на загальну суму 32711,85 грн., з яких штрафних санкцій нараховано на суму 5064,47 грн. та пені на суму 27647,38 грн. та надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового повідомлення. У подальшому, у зв`язку і наявністю в ІКПП позивача за кодом бюджетної класифікації 71040000 заборгованості зі сплати ЄСВ та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.08.2020 №Ф-10821-17/636 на суму 35 466,03 грн. Не погодившись з таким рішенням та вимогою позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що податковий борг із єдиного соціального внеску позивачем був сплачений у повному обсязі, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а тому не довів правомірності своїх рішень. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI). Відповідно до пунктів 2, 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом; Згідно частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: <…> фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) <…>. Пунктом 1 частини другої цієї статті передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску. Згідно частини другої статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що на фізичних осіб-підприємців законом поскладений обов`язок зі сплати єдиного внеску. У разі якщо сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, така сума обчислюється податковим органом та набуває статусу недоїмки. За змістом частини третьої статті 25 Закону № 2464-VI суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Відповідно до пунктів 2, 3 частини одинадцятої, частин десятої, чотирнадцятої статті 25 Закону № 2464-VI податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум; за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску. На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа податкового органу у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску. Предметом спору у даній справі, окрім іншого, є рішення відповідача про накладення на позивача штрафу за несвоєчасну сплату єдиного внеску та нарахування пені. Так, як встановлено судом першої інстанції, позивачу у період з 2017 року по ІІ квартал 2019 року нараховано недоїмки з єдиного внеску на суму 29 667,80 грн. У подальшому, позивачем сплачено заборгованість на суму 26 913,62 грн. У зв`язку із викладеними обставинами, відповідачем прийняте оскаржуване рішення про застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного внеску та нараховано відповідні суми пені. Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує на тому, що позивач не наводить доводів своєї незгоди із нарахуванням йому штрафу та пені, не вказує на допущення арифметичних чи інших помилок у таких розрахунках. У свою чергу, позиція позивача щодо неправомірності вказаного рішення зводиться виключно до того, що примірник цього рішення направлено з порушенням встановленого порядку, не за адресою місцезнаходження позивача. Суд апеляційної інстанції зазначає, що наведені обставини щодо направлення рішення не впливають на його правомірність, а тому не можуть бути враховані судом. Інших обставин, які б свідчили про неправомірність оскаржуваного рішення відповідача, судом апеляційної інстанції, як і судом першої інстанції, встановлено не було. Тому, підстави для його скасування відсутні. Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону № 2464-VI податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана вимога складається із сум недоїмки у розмірі 2754,18 грн та 5 064,47 грн. штрафу і 27 647,38 грн пені, що застосовані оскаржуваним рішенням. Оскільки у відповідності до частини п`ятнадцятої статті 25 Закону № 2464-VI суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки, то визначення в оскаржуваній вимозі 5 064,47 грн. штрафу і 27 647,38 грн пені є правомірним. Щодо недоїмки у розмірі 2754,18 грн, то колегія суддів звертає увагу на те, що вона виникла як різниця між нарахованою сумою єдиного внеску за період з 2017 року по ІІ квартал 2019 року у розмірі 29 667,80 грн та сплаченою позивачем сумою у розмірі 26 913,62 грн. Відповідно, визначена в оскаржуваній вимозі сума недоїмки стосується періоду по ІІ квартал 2019 року включно, тобто до моменту внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення позивачем підприємницької діяльності. Необґрунтованим є посилання позивача та суду першої інстанції на рішення ДПС України від 15.05.2020 №16176/699-00-08-06-01-06, яке стосується неправомірності нарахування позивачу єдиного внеску за ІІІ квартал 2019 року, який оскаржуваною вимогою не охоплений. Часткова сплата позивачем недоїмки за спірний період на суму 26 913,62 грн та закінчення з цих підстав певного виконавчого провадження, не звільняє позивача обов`язку здійснити сплату решти суми єдиного внеску за цей період. Тому відповідні доводи позивача та мотиви суду першої інстанції колегією суддів також відхиляються. Безпідставними є також посилання позивача на те, що до нього не можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 25 Закону № 2464-VI, з огляду на припинення підприємницької діяльності. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на положення частини четвертої статті 6 цього закону, якою передбачено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Результат розгляду: denied