Рішення адміністративного суду від 2022-02-07 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до [INFO] (в/ч [NUMBER] ), в якій просить: стягнути з [INFO] (в/ч [NUMBER] ) на користь [PERSON] 40000,00 грн. середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач проходив військову службу за контрактом у Сумському прикордонному загоні, який перейменовано у 5-й прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України та наказом начальника Сумського прикордонного загону від 20.09.2018 №237-ОС позивача звільнено з військової служби у запас. Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 15.04.2021, а відтак відповідно статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з 5-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч [NUMBER] ) ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ 14321759) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 40000 (сорок тисяч) грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) за рахунок бюджетних асигнувань 5-го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч [NUMBER] ) (40030, м. Суми, пров. Громадянський, 1, код ЄДРПОУ 14321759) судовий збір в сумі 908,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн. Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції проігноровано обставини, які відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц здатні вплинути на суму грошової компенсації у порядку ст. 117 КЗпП України. Так, загальний розмір належних позивачеві при звільнені виплат складав 245307,92 грн., з яких:одноразова грошова допомога при звільненні складала 126846,00 грн. та грошове забезпечення 6361,65 грн. (виплачені в вересні 2018 року); компенсація за неотримане речове майно 47903,99 грн. (виплачено в лютому 2019 року); індексація за період з 01.07.2015 по 20.09.2018 в сумі 53547,48 грн. (виплачена в травні 2019 року на виконання рішення суду); компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2013-2018 роки в сумі 10648,80 грн. (виплачено в квітні 2021 року на виконання рішення суду). Таким чином, обґрунтованою залишається вимога щодо не нарахування середнього заробітку на суму, яка виплачена на виконання рішення суду у справі №480/7511/20 10648,80 грн., 46% від якої складає 4898,45 грн. Відповідач наполягає, що позивача виключено зі списків 20 вересня 2018 року, проте останнім не надано доказів, які б обґрунтували поважність звернення до суду лише 07 травня 2021 року. Такий строк законодавець визначив з тією метою, аби дотриматись принципу співмірності щодо сум середнього заробітку відносно суми, розмір якої є спірним. Посилався на постанову Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19, де суд дійшов висновку, що розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. З урахуванням часу, через який звернувся позивач з цим позовом, розмір стягнення підлягає додатковому зменшенню. З огляду на що, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, відтак рішення суду першої інстанції, яким позов [PERSON] задоволено, підлягає скасуванню, як таке, що прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просив залишити без змін рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 року, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять посилань, які саме норми матеріального та процесуального права порушені судом при розгляді справи. Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом начальника 5 - го прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 237-ОС від 20.09.2018 припинено (розірвано) контракт та виключено прапорщика [PERSON] зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Зі змісту наказу встановлено, що позивачу до виплати підлягає одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років в сумі 126846 грн. 00 коп. Остаточна виплата одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем здійснена 15.04.2021 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку клієнта. Позивач не погодившись з затримкою належних йому до виплати сум, зернувся до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з застосуванням принципу співмірності, а тому вважає належним і достатнім способом захисту порушених своїх прав стягнення на його користь середнього заробітку (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40000,00 грн. Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Згідно п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Матеріалами справи підтверджено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, яка була виплачена лише 15.04.2021. Разом з тим, а ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу ", а ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за не отримані суми одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 та індексації грошового забезпечення, встановленої Законом України "Про індексацію грошових доходів населення не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18. Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці " установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Колегією суддів встановлено, що позивач виключений зі списків з 20.09.2018, а кінцевий розрахунок з ним відповідач провів лише 15.04.2021. Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні в день виключення його зі списків (звільнення) проведений не був. Колегія суддів вважає, що в даному випадку необхідним є врахування частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України, та частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", якими передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі №8-рп/2013 зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Тобто право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (п.2.1). За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України. Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Стосовно суми заявленої позивачем до стягнення з відповідача за час затримки при звільненні у розмірі 40000 грн., колегія суддів зазначає наступне. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Службовий час і час відпочинку військовослужбовців регламентує, зокрема, ст. 10 Закону № 2011-ХІІ. Зокрема, відповідно до зазначеної статті передбачено: загальна тривалість службового часу військовослужбовців на тиждень не може перевищувати нормальної тривалості робочого часу за відповідний період; розподіл службового часу військовослужбовців протягом доби і протягом тижня у військових частинах здійснюється таким чином, щоб забезпечити у військовій частині постійну бойову готовність; розподіл службового часу військовослужбовців визначається розпорядком дня, який затверджує відповідний командир, визначеному статутами Збройних Сил України, з додержанням встановленої загальної тривалості щотижневого службового часу; для військовослужбовців встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями; військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу; вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків; військовослужбовцям, які виконували службові обов`язки у вихідні, святкові і неробочі дні, відповідний час для відпочинку надається командиром (начальником), як правило, протягом наступного тижня. Колегія суддів зазначає, що з урахуванням абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до довідки відповідача від 02.07.2021 №335 середньоденне грошове забезпечення позивача складає 302,76 грн. Несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20.09.2018 по 15.04.2021 складає 639 днів, що становить 193463,64 грн. (302,76 х 639). Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку). Відповідно до пункту 3 розділу III цієї постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. При цьому, колегія суддів зазначає, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати (середнього грошового забезпечення) у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець. Визначаючи розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум, момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17. За обставин даної справи колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку/середнього грошового забезпечення за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні [PERSON] , з огляду на таке. Колегія суддів зазначає, що позивач у позовній заяві зазначив, що враховуючи розмір недоплаченої суми, розмір майнових втрат позивача спричинених невиплатою йому суми 10489,08 грн., дії відповідача щодо її виплати, а також те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (278623,17 грн.) значно перевищує суму, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні (10489,08 грн.), з застосуванням принципу співмірності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених своїх прав стягнення на його користь середнього заробітку (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40000,00 грн. Однак, суд апеляційної інстанції із зазначеним не погоджується через наступне. Відповідно до наданої відповідачем довідки про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням видану [PERSON] від 02.07.2021 №335, згідно до якої нараховане грошове забезпечення позивача за липень 2018 року становить 9554,50 грн, за серпень 2018 року 9216,37 грн. Як зазначалось вище, днем виключення позивача зі списків військової частини та всіх видів грошового забезпечення є 20.09.2018. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є липень 2018 року (31 календарний день) та серпень 2018 року (31 календарний день). Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення заявника складає 302,76 грн. (18770,87 грн/62 календарних дня). З 20.09.2018 по 15.04.2021 складає 639 днів, що становить 193463,64 грн. (302,76 х 639). Як зазначалось вище в день звільнення позивача зі служби 20.09.2018, відповідачем зігдно витягу розрахунково-платіжної відомості за вересень 2018 року відраховано [PERSON] при звільнені грошове забезпечення у сумі 133207,65 грн. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 15.04.2021 шляхом нарахування на його картковий рахунок 10489,08 грн., що підтверджується копією виписки з рахунку позивача. Відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки. Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.09.2018 по 15.04.2021 становить 193463,64 грн. (302,76 грн - середньоденний заробіток позивача * 639 днів). При цьому, недоплачена сума одноразової грошової допомоги за вказаний період становить 10489,08 грн., а у процентному виразі по відношенню до загальної суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (133207,65 грн.+10489,08 грн.=143696,73 грн) дорівнює 7,3 %. Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу одноразової грошової допомоги за період з 20.09.2018 по 15.04.2021 (10489,08 грн.), відсоток цієї суми (7,3 %) відносно розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (143696,73 грн), колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 14122,85 грн. За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, <\~>. За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2021 у справі №480/3889/21 підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Поряд із цим, відповідач у апеляційній скарзі посилався на пропущення позивачем строку звернення до суду. Матеріалами справи встановлено, що остаточний розрахунок (виплата відповідачем суми 10489,08 грн.) відбувся 15.04.2021. До суду з адміністративним позовом [PERSON] звернувся 07.05.2021, тобто з дотриманням строку визначеного приписами ст. 122 КАС України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Результат розгляду: partial