Рішення адміністративного суду від 2023-04-10 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управлінь Пенсійного фонду України у Київській області від 19.09.2019 року за №14/103-91874 про відмову [PERSON] у призначенні пенсії та протиправними дії суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, визнати наявність у [PERSON] , трудового стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VIII, який на день звернення за призначенням пенсії становить 24 роки 10 місяців і 26 днів; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Київській області призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за вислугу років згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697- VIII та виплачувати її з 09.09.2019 року, виходячи із розрахунку 60 відсотків від сум заробітної плати обрахованої за останні 60 календарних місяців роботи пере зверненням за призначенням пенсії, на підставі довідки Генеральні прокуратури України №18-76 зп від 09.09.2019 року, без обмеження розміру. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач навчався в Українській академії внутрішніх справ у період з 15.08.1994 року по 27.06.1998 року, то навчання на посаді курсанта у вищому навчальному закладі МВС України суд повинен прирівняти до військової служби, на підставі абзацу сьомого частини шостої статті 86 Закону України "Про прокуратуру" та правової позиції Верховного Суду з даного питання. Таким чином, позивач вважає, що час його навчався в Українській академії внутрішніх справ у період з 15.08.1994 року по 27.06.1998 року становить 3 роки 10 місяців 12 днів, отже станом на 09.09.2019 року, день звернення із заявою до ГУ ПФ в м. Києві, він мав право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку, оскільки його вислуга років становила: 24 роки 10 місяців 14 днів, у тому числі стаж роботи в органах прокуратури 21 рік та 14 днів. Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на більш тривалий, розумний термін, у відповідності до положень статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). 16 січня 2023 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Рішенням від 19.09.2019 року №14/103/191874 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. Відповідно до статті 86 Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. За наявними документами вислуга років заявника на день звернення за пенсією становить 22 роки 11 місяців 14 днів (при необхідних 24 роки), у тому числі стаж на посадах прокурорів 19 років 11 місяців (при необхідних 14 роках). Вказано, що згідно частини шостої статті 86 Закону №1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема час роботи на посадах помічників і старших помічників прокурорів, час роботи слідчими, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу норм Закону України "Про прокуратуру" та Закону України "Про пенсійне забезпечення", суд першої інстанції дійшов висновку, що при прийнятті рішення №14/103-191874 пенсійний орган діяв в межах норми діючого законодавства та правильно зарахував до стажу вислуги половину строку його навчання у вищому юридичному навчальному закладі, як це передбачено законом №1697. З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ), "Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-XII, який був чинним на час навчання Позивача (далі - Закон № 565-XII), "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ), "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1992 року № 33 "Про створення Української академії внутрішніх справ" (далі - Постанова № 33), Указом Президента України від 20.12.1996 року № 1257/96 (далі - Указ № 1257/96), Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997 року № 1410 "Про створення єдиної системи військової освіти" (далі - Постанова № 1410), Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" у редакції, чинній на час навчання позивача (далі - Порядок № 393). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. ст. 22, 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У пункті 5 частини першої статті 16 Закону № 1697-VІІ визначено, що гарантії незалежності прокурора забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора. У статті 15 Закону № 1697-VІІ закріплено перелік посад прокурорів органів прокуратури. Частиною першою статті 86 Закону № 1697-VІІ передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. Відповідно до частин другої, шостої, восьмої статті 86 Закону № 1697-VІІ пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання. Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії. Пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами (частина тринадцята статті 86 Закону № 1697-VІІ). Відповідно до п. 5 Перехідних положень Закону № 1697-VІІ положення цього Закону, у тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань. Згідно ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Частинами 2, 3 статті 18 Закону № 565-XII, який був чинним на час навчання Позивача, було визначено, що особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби. Постановою № 33 прийнято пропозицію Міністерства внутрішніх справ України, погоджена з Міністерством вищої освіти, Міністерством економіки, Міністерством фінансів, Міністерством праці, Міністерством юстиції України та Київським міськвиконкомом, про створення в місті Києві Української академії внутрішніх справ на базі Київської вищої школи Міністерства внутрішніх справ СРСР імені Ф . Е . Дзержинського та Київського філіалу Всесоюзного інституту підвищення кваліфікації керівних працівників Міністерства внутрішніх справ СРСР. Створення зазначеної академії здійснити у межах асигнувань на підготовку кадрів, передбачених Міністерством внутрішніх справ. Указом Президента України № 1257/96 постановлено надати Українській академії внутрішніх справ статус національної і надалі іменувати її Національна академія внутрішніх справ України. Постановою № 1410 затверджено перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, до якого включено вищі навчальні заклади МВС, у тому числі Національну академію внутрішніх справ, в якій проходив навчання позивач у період з 15.08.1994 року по 27.06.1998 року. Відповідно до п. 1 Порядку № 393 у редакції, чинній в період навчання [PERSON] , зокрема, установлено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються: служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначено види військової служби, а саме: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - виші військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Згідно п. "а" ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується військова служба незалежно від місця її проходження. Будь-яких обмежень щодо зарахування часу проходження військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачену законодавством для прокурорів і слідчих, зазначена норма Закону не містить. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що прокурори набувають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, але за наявності на день звернення до органів Пенсійного фонду України у період з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року: 1) вислуги років не менше 24 роки; 2) у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. При цьому, до вказаної загальної вислуги років, яка надає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, серед іншого, військова служба шляхом зарахування відповідного періоду в повному обсязі. Системний аналіз вищенаведених нормативних приписів дозволяє стверджувати, що навчання в Українській академії внутрішніх справ, зокрема, у період з 1994 по 1998 роки, прирівнюється до проходження військової служби. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки у період з 15.08.1994 року по 27.06.1998 року позивач навчався в Українській академії внутрішніх справ і такий час навчання (3 роки 10 місяців 12 днів), у відповідності до вищевикладених правових норм, прирівнюється до військової служби, то він підлягає зарахуванню до вислуги років (загальної) у порядку статті 86 Закону № 1697-VІІ. Разом з тим, урахування вказаного періоду (3 роки 10 місяців 12 днів) позивачу до загальної вислуги з урахуванням вислуги років, яка визнана відповідачем та становить 24 роки 10 місяців 26 днів та наявного стажу роботи на посадах прокурорів - 21 рік та 14 днів (тобто понад установлений законодавством мінімум), дозволяє стверджувати про наявність у позивача необхідної загальної вислуги років для призначення йому пенсії у порядку статті 86 Закону № 1697-VІІ. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач безпідставно зарахував до стажу роботи позивача, який надає йому право на призначення пенсії за вислугою років лише половину строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання, що слідує з відзиву на позовну заяву, та як наслідок неправильно обрахував його загальний стаж роботи за вислугою років. Відтак, системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України у сукупності з обставинами, встановленими судом в процесі розгляду даної справи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, дозволяє прийти до висновку про протиправність рішення відповідача щодо відмови у призначенні [PERSON] пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997 року. Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" регламентовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) нагадав, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства"" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФ у Київській області призначити [PERSON] пенсію за вислугу років згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" з 09.09.2019 року (з дня звернення), є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. Разом з тим, на переконання судової колегії, передчасною є позовна вимога в частині зобов`язання відповідача здійснити призначення пенсії за вислугу років виходячи із розрахунку 60% від суми місячного (чинного) заробітку, відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 09.09.2019 року № 18-76зп, без обмежень її максимального розміру, оскільки право позивача в частині обмеження максимальним розміром станом на час судового розгляду справи не порушено. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції не врахував особливого характеру навчання [PERSON] в Українській академії внутрішніх справ та існування правових підстав прирівнювання періоду такого навчання до військової служби, а відтак прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для зарахування усього періоду навчання в академії до вислуги років, що дає право на пенсію згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру". Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати. За змістом статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 139 КАС України установлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно квитанції про сплату № 08091 від 19.03.2020 року при зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено 840 грн. 80 коп. судового збору. При зверненні з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір відповідно квитанції ID 6370-7494-7008-1015 від 19.10.2022 року у розмірі 2481,00 грн. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати, які складаються із судового збору, підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у розмірі 3321 грн. 80 коп.

Результат розгляду: partial