Рішення адміністративного суду від 2022-03-24 00:00:00+02

05 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (надалі Перший ВДВС у м. Луцьку) про визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору від 08.10.2021 ВП №67074778, від 08.10.2021 ВП №67073007. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постановами старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мирончук О.П. 08.10.2021 відкрито виконавче провадження про стягнення виконавчого збору ВП №67074778, від 08.10.2021 ВП №67073007. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено. Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що жодних примусових дій у вказаному виконавчому провадженні вчинено не було, так як сума з боржника на користь кредитора стягнута не була, а між кредитором та боржником погоджено реструктуризацію заборгованості за договором про іпотечний кредит. Виконавчі документи були повернуті стягувачу. Тому підстав для стягнення виконавчого збору немає. Також вказує на те, шо відповідач наклав стягнення у вигляді виконавчого збору одночасно і на позивача і на позичальника і в одному і тому самому розмірі. Тим самим збільшивши солідарну відповідальність боржників вдвічі, що само собою є протиправним. Крім того, відповідач двічі наклав стягнення на позивача у вигляді виконавчого збору на підставі одного і того ж виконавчого листа. Також апелянт зауважила, що відповідно до п. 4 розділу ІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» проведення відповідно до цього Закону реструктуризації зобов`язань є підставою для визнання судом відповідно до ст. 432 ЦПК України таким, що не підлягає виконанню, виконавчого документу, виданого для звернення до виконання рішення суду про стягнення грошових коштів. У відповідності до п. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконання, виконавчий збір не стягується. Отже, позов підлягає до задоволення. Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Так, представник позивача Шимоняк І.В. був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання повідомлення на номер телефону, зазначений у матеріалах справи, вказане повідомлення прийняте ним 15.03.2022 о 14:30 год, що підтверджено телефонограмою. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду шляхом надіслання судової повістки на електронну адресу, судова повістка одержана відповідачем 15.03.2022, що підтверджено звітом про доставку електронного листа. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10.05.2016 державним виконавцем Першого ВДВС Луцького міського управління юстиції Бобиком О.М. відкрито виконавче провадження №51021527 по примусовому виконанню виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/4445/15ц від 22.04.2016 про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 23681,01 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 23.03.2015 року 549177,14 грн. та 1827 судового збору та надано боржнику строк (протягом семи днів) самостійно виконати його в добровільному порядку (а.с.62). 17.05.2016 вищевказаним державним виконавцем у ВП №51021527 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 55100,41 грн (а.с.58). Як видно з матеріалів виконавчого провадження №51021475, протягом 2017-2019 років з [PERSON] за місцем роботи проводились відрахування із заробітної плати коштів в рахунок погашення боргу, в тому числі і на стягнення виконавчого збору (а.с.47-57). Також, старшим державним виконавцем Першого ВДВС Мирончук О.П. відкрито виконавче провадження №55638574 по примусовому виконанню виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/16294/17 від 17.01.2018 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» 3941,02 доларів США, та пеню 30000 грн, витрати по с/з 1004,11 грн. 30.09.2021 стягувач звернувся з листами №21-1/1683/63408/2021-02 (а.с.44) та №21-1/1682/63405/2021-02 (а.с.82) до Першого ВДВС у місті Луцьку з проханням повернути вищевказані виконавчі документи. Постановами державного виконавця від 06.10.2021 та 07.10.2021 вказані виконавчі листи повернуті стягувачу (а.с.42-43, 66-67). 07.10.2021 державним виконавцем у ВП №55638574 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 10457,41 грн (а.с.87). 08.10.2021 старшим державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку Мирончук О.П. відкрито виконавчі провадження, а саме: з виконання постанови №51021527 виданої 17.05.2016 (а.с.9), з виконання постанови №55638574 виданої 07.10.2021 (а.с.8) про стягнення з [PERSON] виконавчого збору. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанов державного виконавця про відкриття виконавчих проваджень від 8 жовтня 2021 року з виконання постанов про стягнення виконавчого збору з таких підстав. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ). Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди. Частиною 1 статті 4 Закону №1404-VIII передбачено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документи; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувана та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків) резолютивна частина рішенця, що передбачає заходи примусового виконання рішення) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якою вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувана і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти. Згідно з частиною 1 статті 12 вищевказаного Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. За приписами статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів . Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII). Статтею 26 Закону №1404-VIII визначено початок примусового виконання рішення, зокрема: виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої). Отже стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 13.02.2019 у справі № 295/13991/16-а, від 20.02.2019 у справі № 712/5014/17, від 28 січня 2021 року у справі №640/24233/19. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого-документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 нього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11,14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Згідно частини 3 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішення затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5) передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 14 і 15 частин першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією інструкцією. Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дати її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження. У даній справі позивач оскаржив виключно постанови державного виконавця від 8 жовтня 2021 року про відкриття виконавчих проваджень за постановами №51021527 від 17.05.2016, №55638574 від 07.10.2021. При цьому суд в межах даної справи оцінює правомірність виключно рішень державного виконавця, які є предметом оскарження. Як видно з матеріалів справи і не заперечується самим апелянтом, постанови про стягнення з позивача виконавчого збору, на підставі яких були винесені державним виконавцем оскаржувані постанови про відкриття виконавчих проваджень, ніким не оскаржені та є чинними. Отже, отримавши їх, державний виконавець був зобов`язаний відкрити виконавче провадження, оскільки підстав для відмови у відкритті не було. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що старшим державним виконавцем Першого ВДВС у місті Луцьку Мирончук О.П. правомірно винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень від 08.10.2021 по виконанню постанов від 17.05.2016 №51021527, від 07.10.2021 №55638574 по стягненню виконавчого збору. Посилання апелянта про безпідставність стягнення з неї виконавчого збору з підстав нездійснення фактичних дій з виконання судового рішення, неспіврозмірності суми, наявності підстав для повернення виконавчого документу без стягнення виконавчого збору, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі стосуються самих постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, які не являються предметом оскарження у даній справі. При цьому апеляційний суд зазначає, що позивач з метою захисту своїх інтересів мав можливість оскаржити постанови про стягнення з неї виконавчого збору від 17.05.2016 №51021527 та від 07.10.2021 №55638574, однак таких дій вчинено не було. На підставі викладеного, колегія суддів, вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Результат розгляду: denied