Рішення адміністративного суду від 2022-08-10 00:00:00+03

31.08.2021р. позивач, Державне підприємство "Луцький ремонтний завод "Мотор" (правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцький ремонтний завод "Мотор") звернувся з позовом до Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, у якому просив суд: - визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 20.05.2021р. форми «В4» №13333000702. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду \~\~від 27.01.2022р. позов задоволено. Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Західне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду \~\~від 27.01.2022р. скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити. Представник апелянта Палій М.В. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з підстав \~в ній зазначених. В судовому засіданні представник позивача Мельник С.І. \~просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 16.11.2020р. позивач Державне підприємство "Луцький ремонтний завод "Мотор" подав податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2020 р. із зазначенням у рядку 20.3 суми від`ємного значення 1\~ 710 569,0 грн. Податковий орган в період з 31.03.2021р. - 13.04.2021р. провів документальну позапланову виїзну перевірку Державного підприємства "Луцький ремонтний завод "Мотор" на підставі наказу №30 від 30.03.2021р., що підтверджується актом перевірки №122/33-00-07- 02/08029701 від 20.04.2021р. Із змісту даного акту перевірки видно, що контролюючий орган встановив порушення позивачем вимог п.44.1, п.44.6 ст.44, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством завищено податковий кредит з податку на додану вартість на суму ПДВ 908 130,0 грн., що призвело до завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного ( податкового ) періоду на суму 908\~ 130 грн. Зокрема, податковий орган дійшов висновків, що господарські операції, які задекларовані у податковому кредиті перевіряємого періоду Державного підприємства "Луцький ремонтний завод "Мотор" та ТзОВ «Стенкор» на суму 5448780 грн. ( в т.ч. ПДВ 908\~ 130,06 грн.) які відображено у податковій звітності з ПДВ за жовтень 2020р. фактично не відбувались, оскільки по контрагентах постачальника (ТзОВ «Стенкор»), а саме: ТзОВ «Укрторгком ЛТД», ТзОВ «Вінтон Трейд», ТзОВ «Зерноторг ЛТД», ТзОВ «Лейдер Груп» у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявна інформація, що вказані суб`єкти господарювання є фігурантами одного кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 205-1 КК України. За результатами перевірки, 20.05.2021р податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення форми В4 №13333000702, яким встановлено завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в розмірі 908\~ 130 грн. Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 27.07.2021р №17212/6/99-00-06-01-02-06 скаргу Державного підприємства "Луцький ремонтний завод "Мотор" - залишено без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення - залишено без змін. ч.2 ст.19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із змісту пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України видно, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. У відповідності до п.44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом 1 цього пункту. ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності. Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право на отримання такої вигоди. З наведеного слідує, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Відповідно до\~ ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»\~ господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами\~ ПК України. Із змісту п.198.1 ст.198 ПК України, видно, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Тобто, \~суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовленням товарів та послуг будуть відноситись до податкового кредиту саме в разі фактичного (реального) здійснення такої операції. Як визначено у п.198.2 цієї статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. За змістом п.\~ 198.3 ст. 198 ПК України\~ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до\~ ст. 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.\~ 193.1 ст. 193\~ цього\~ Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог\~ ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201 ст.201 цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України). Колегія суддів зазначає, що якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту. Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, позивач повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку. В пп.200.1-200.4 ст.200 ПК України\~ визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього\~ Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200.1.3 ст.200.1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200.1.3 ст.200.1 цього\~ Кодексу\~ на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. За правилами ст.200 ПК України\~ сума бюджетного відшкодування залежить від показників податкового зобов`язання та податкового кредиту. Податковий орган ставить під сумнів реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами. Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2019р. Державне підприємство "Луцький ремонтний завод "Мотор" (Виконавець) та ТОВ\~ «Стенкор»\~ (Замовник) уклали договір поставки №516. На виконання умов вищезазначеного договору, ТзОВ «Стенкор» поставив Державному підприємству "Луцький ремонтний завод "Мотор": Лопатка 088248970Т в кількості 84 штуки на загальну суму: 5 448 780, 29 грн. в т.ч. ПДВ: 908 130, 05 грн., що підтверджується актом прийому-передачі майна від 01.07.2019р. Вказані товарно-матеріальні цінності оприбутковані на складі підприємства та відображені у картці складського обліку матеріалів підприємства №830. Постачальник виписав та належним чином зареєстрував у ЄРПН податкову накладну №1 від 01.08.2019р. на загальну суму 5 448 780, 29 грн. в т.ч. ПДВ: 908 130, 05 грн. та видаткову накладну №РН-19075 від 01.08.2019. Постачальник на товарно-матеріальні цінності надав сертифікат якості вих.№3321 від 26.06.2019р. Факт транспортування товарно-матеріальних цінностей підтверджується експрес - накладною перевізника ТзОВ\~ Нова пошта\~ №59000431300158 від 27.06.2019р.. За отримані у спірному періоді товарно-матеріальні цінності від ТзОВ «Стенкор» -позивач Державне підприємство "Луцький ремонтний завод "Мотор" здійснив розрахунки у безготівковій формі, що підтверджується платіжним дорученням №4038 від 02.08.2019р. Тобто, позивач дотримав вимоги які передбачені, п.198.1, п.198.2, ст.198, ПК України, перерахував кошти ТзОВ «Стенкор», отримав товарно-матеріальні цінності, що підтверджується вищевказаними видатковою накладною, податковою накладною, актом прийому-передачі майна, карткою складського обліку, технічними висновками при вхідному контролі. Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, \~про реальність господарської операції позивача з контрагентом ТзОВ «Стенкор», що підтверджується первинними документами, які відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися, у зв`язку із здійсненням господарської діяльності. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаного правочину. Крім того, не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Таку правову позицію неодноразово викладав Верховний Суд у своїх постановах від 02.04.2019р. у справі № 826/6245/18; від 20.08.2020р. у справі №380/10381/20. Щодо доводів апелянта про наявність по контрагентах постачальника (ТзОВ\~ Стенкор), а саме: ТзОВ «Укрторгком ЛТД», ТзОВ «Вінтон Трейд», ТзОВ «Зерноторг-ЛТД», ТзОВ «Лейдер Груп» у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, що вказані суб`єкти господарювання є фігурантами одного кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 cт.2051\~ КК України, \~колегія суддів зазначає наступне. Жодного вироку суду стосовно контрагентів позивача, який набрав законної сили, та підтверджував обставини, які мають значення у цій справі, апелянт суду не надав. Суд зазначає, що навіть сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків для всіх без винятку господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами, які не були предметом дослідження названої кримінальної справи. Під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства у відносинах з іншими контрагентами. Вказане узгоджується із правовою позицією висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2018р. в справі № 816/809/17. Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що апелянт не довів та не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що наявні у контрагента трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів поставки, укладених з позивачем, оскільки він не володіє (чи володіє не у повній мірі) перевіреною, задокументованою та офіційною інформацією. Апелянт також не надав суду доказів які свідчать про незаконну поведінку позивача і його контрагента та злагодженості дій між ними. Проте, позивач довів, що подані первинні бухгалтерські документи є достатніми для підтвердження господарської операції та підтверджують фактичне виконання договору. Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта, про те, що у наданому до перевірки сертифікаті якості від 26.06.2019р. вих № 3321 на лопатку 088248970Т не зазначено виробника товару та ТзОВ «Стенкор» не може засвідчувати якість продукції. Оскільки, у представників контролюючого органу відсутні спеціальні знання в області управління якістю, метрології та сертифікації. Зокрема, податковий органі не міг перевірити відповідність вказаних документів вимогам чинного законодавства. Разом з тим, сертифікати якості не є документами бухгалтерського чи податкового обліку, а є лише документом, що посвідчує якість товару, а не факт проведення господарської операції. Тому, відсутність таких сертифікатів не може підтверджувати відсутність господарської операції. Такі висновки, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12.02.2021р. у справі № 804/2317/18. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Західного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі\~ \~\~Серявін та інші проти України\~ \~\~(№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі\~ \~\~Руїс Торіха проти Іспанії\~ \~\~(RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно \~п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. ст. 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: denied