Рішення адміністративного суду від 2023-05-17 00:00:00+03

І. Короткий зміст позовних вимог У липні 2021 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивачка) в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] (по тексту - [PERSON] ) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі також - ГУ ДМС України в Одеській області, відповідач), у якому просила: - визнати протиправними дії ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (відповідь № 5112/801-21 від 12 червня 2021 року) щодо відмови в оформленні видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки [PERSON] , [INFO] ; - зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що звернулася до Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з проханням щодо оформлення та видачі паспорта у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року її неповнолітньому сину [PERSON] , у зв`язку із настанням шістнадцятирічного віку. Проте листом Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 12 червня 2021 року № 5112/801-21 позивачці було відмовлено у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки її неповнолітньому сину [PERSON] .. Позивачка вважає, що відповідач грубо порушує права її неповнолітнього сина, у зв`язку із чим звернулася в його інтересах до суду з цим позовом. ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року, в задоволенні позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що передумовою оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки є звернення особи до уповноваженого органу після досягнення нею 16-ти річного віку з переліком документів, визначених Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (далі - Положення № 2503-XII, тоді як передумовою оформлення паспорта у формі картки з безконтактним електронним носієм є досягнення особою 14-ти річного віку за умови слідування нею алгоритму дій, визначених у Порядку № 302 від 25 березня 2015 року. Суди дійшли висновку, що на момент звернення до Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON] ще не було досягнуто 16-річного віку. Окрім того, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду за судовим захистом у разі, коли буде дотримано всіх необхідних процедур, включаючи досягнення ним 16-річного віку, проте за наслідками буде відмовлено у задоволенні потреби у видачі неповнолітньому паспорта громадянина України у формі книжечки. ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи 18 липня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга [PERSON] в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , в якій скаржниця просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. Підставою касаційного оскарження заявниця визначила пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Так, автор скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року №456, Положення № 2503-ХІІ, як підставу для відмови в задоволенні позову та залишення в силі рішення суду першої інстанції без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20. Скаржниця зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували у спірних правовідносинах не закон, а підзаконний нормативно-правовий акт, який обмежує право дитини на оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року, починаючи з 14 років. Такі висновки судів попередніх інстанцій суперечить позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20, де зазначено про імперативність приписів Закону України від 20 листопада 2012 № 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі - Закон № 5492-VI), оскільки останніми встановлено обов`язок кожного громадянина України, який досяг 14-річного віку отримати паспорт громадянина України. Ухвалою від 02 серпня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить скаргу [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Ухвалою від 16 травня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 КАС України. ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи [PERSON] є матір`ю та законним представником неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із настанням 16-тиріччя дитини, [PERSON] і [PERSON] 02 червня 2021 року звернулися до Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з проханням щодо оформлення та видачі останньому паспорта у вигляді паспортної книжечки зразка 1994 року. До заяви були додані документи: свідоцтво про народження [PERSON] ; дві фотокартки 3,5 х 4,5 см [PERSON] ; заява [PERSON] за формою про видачу паспорта відповідно до наказів Міністерства внутрішніх справ України № 320 від 13 квітня 2012 року та № 456 від 06 червня 2019 року; лист Міністерства освіти і науки України № 1/9-347 від 24 червня 2020 року; лист Міністерства освіти і науки України №1/9-131 від 11 березня 2021 року. Також у заяві було повідомлено про відмову від оформлення паспорта у формі ID-картки, про незгоду на збір та обробку персональних даних. За результатами розгляду заяви Київським районним відділом у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області на адресу заявника надіслано лист №/5112/801-21 від 12 червня 2021 року, у якому зазначено про відсутність законних підстав для оформлення та видачі [PERSON] паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, у зв`язку з недосягненням 16-річного віку. V. Джерела права й акти нього застосування Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно з частиною першою статті 92 Конституції України, виключно законами України, зокрема, визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; громадянство, правосуб`єктність громадян, засади регулювання демографічних та міграційних процесів. Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видані такі документи визначено Законом № 5492-VI (далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин). За змістом частини першої статті 4 Закону № 5492-VI Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина. Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування. Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 5492-VI документами, оформлення яких встановлено цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення, є документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, яким є, зокрема, паспорт громадянина України. За приписами частини третьої статті 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій. Згідно з частинами першою, другою статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини четвертої статті 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Перелік інформації, яка вноситься до паспорта громадянина України, визначено у частині сьомій статті 21 Закону № 5492-VI, відповідно до якої такий містить, зокрема, унікальний номер запису в Реєстрі; відцифрований образ обличчя особи; відцифрований підпис особи. Відповідно до пунктів 1, 2, Положення № 2503-ХІІ (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт громадянина України (далі - паспорт) видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку. Згідно з пунктами 12, 13 Положення № 2503-ХІІ видача та обмін паспорта провадиться у місячний термін за місцем постійного проживання громадянина. Для одержання паспорта громадянин подає: заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; свідоцтво про народження; дві фотокартки розміром 35 х 45 мм; у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України. 25 березня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» (по тексту - Постанова № 302). 26 жовтня 2016 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 745 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302» (по тексту - Постанова № 745), яка набрала чинності з 01 листопада 2016 року, і з цієї ж дати паспорт громадянина України оформляється у формі картки з безконтактним електронним носієм з використанням бланка, затвердженого Постановою № 302. Згідно з підпунктом 1 пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302 (у редакції постанови Уряду № 745), оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто. Пунктом 131 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою № 302 (у тій же редакції) також передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, як: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи. Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи. Постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 2019 року № 398 внесено зміни до пункту 3 Постанови № 302 (далі - Постанова № 398), доповнивши його абзацом такого змісту: «Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.». Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 червня 2019 року № 456 «Про затвердження Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» (далі також - Тимчасовий порядок № 456), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 червня 2019 року за №620/33591, відповідно до абзацу 5 пункту 3 Постанови № 302 та Постанови № 398 затверджено Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України. Згідно з пунктом 1 Тимчасового порядку № 456 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), цей Тимчасовий порядок, розроблений відповідно до Постанови № 302, Постанови № 398, Положення №2503-XII, визначає порядок подання документів, їх розгляду і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року (далі - паспорт) особі, щодо якої прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року (далі - рішення суду), засвідчене в установленому законодавством порядку. Відповідно до пункту 2 Тимчасового порядку № 456 паспорт оформлюється з використанням бланка паспорта громадянина України зразка, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1994 року № 353 «Про затвердження зразка бланка паспорта громадянина України». Пунктом 3 Тимчасового порядку передбачено, що оформлення і видачу паспорта здійснюють територіальні підрозділи Державної міграційної служби України (далі - територіальні підрозділи ДМС), зокрема, особі, яка досягла 16-річного віку,- на підставі заяви про видачу паспорта громадянина України (далі - заява) за зразком, наведеним у додатку 1 до цього Тимчасового порядку, поданої нею особисто. За приписами пунктів 4, 5 Тимчасового порядку № 456, оформлення і видача паспорта здійснюються протягом 30 календарних днів з дня подання особою до територіального підрозділу ДМС заяви та документів для оформлення і видачі паспорта. Заява та документи для оформлення і видачі паспорта (у тому числі для вклеювання фотокартки) подаються заявником до територіального підрозділу ДМС за зареєстрованим місцем проживання особи. VІ. Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи. Позиція Верховного Суду. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Згідно з ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року, підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Відтак, у світлі доводів і вимог касаційної скарги Верховному Суду необхідно підтвердити або спростувати необхідність урахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішення висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 листопада 2021 року у справі №420/4049/20. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Так, предметом судового контролю у розглядуваній справі є відмова Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області у видачі [PERSON] , [INFO] , паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ. Колегія суддів зазначає, що у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20 Верховний Суд, виходячи з предмету спору, підстав позову та обставин, вирішував справу, правовідносини якої є подібними зі справою № 420/12574/21, що розглядається. У названій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що питання стосовно права особи на отримання паспорта України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ, у зв`язку з ненаданням нею згоди на обробку персональних даних було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі, за результатами розгляду якої 19 вересня 2018 року була винесена постанова у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18). В означеному рішенні Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону №5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення ст. 8 Конвенції. На переконання Великої Палати Верховного Суду, позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря. Відповідно до пункту 21 частини першої статті 4 КАС України типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги. Згідно з частиною десятою статті 290 КАС України, у рішенні суду, ухваленому за результатами розгляду зразкової справи, Верховний Суд додатково зазначає: 1) ознаки типових справ; 2) обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права та порядок застосування таких норм; 3) обставини, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) визначені наступні ознаки типових справ: а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ; б) відповідач - територіальні органи ДМС України; в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних данних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ. Вказано, що висновки Великої Палати Верховного Суду у цій зразковій справі належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503-ХІІ. Ураховуючи наведене колегія суддів уважає, що справа № 420/12574/21 містить визначені Великою Палатою Верховного Суду ознаки типової справи. Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 02 червня 2021 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, у якій просили оформити та видати [PERSON] паспорт зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки. Однак, Київський районний відділ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області листом від 12 червня 2021 року № 5112/801-21 повідомив заявникам про відсутність підстав для оформлення та видачі [PERSON] паспорта громадянина України у вигляді книжечки відповідно до постанови Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII, у зв`язку з недосягненням 16-річного віку. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, визнали правомірною зазначену відмову Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області щодо оформлення та видачі [PERSON] паспорта громадянина України у вигляді книжечки, зазначивши на момент звернення із відповідною заявою [PERSON] ще не було досягнуто 16-річного віку. Звідси слідує, що у межах вирішення цієї адміністративної справи спірним питанням є також питання віку, з якого має видаватися паспорт у формі книжечки, ураховуючи приписи статті 21 Закон № 5492-VI, якими встановлено обов`язок громадянина України який досяг 14-річного віку отримати паспорт громадянина України, а приписами Положення № 2503-ХІІ передбачено отримання паспорта з 16-річного віку. У такому зв`язку колегія суддів зауважує, що зазначене питання було предметом дослідження Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2021 року у справі №420/4049/20, на яку посилається [PERSON] на обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України У вказаній постанові Верховний Суд виснував, що Тимчасовий порядок № 456 також визначає шістнадцятирічний вік для оформлення та видачі паспорта. Частинами другою, третьою статті 7 КАС України передбачено, що суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Відтак, за висновком Суду, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону № 5492-VI, який має вищу юридичну силу, ніж Положення № 2503-ХІІ та Тимчасовий порядок. Окрім того, Верховним Судом наголошено на імперативності приписів Закону № 5492-VI, адже ними встановлено обов`язок кожного громадянина України, який досяг 14-річного віку отримати паспорт громадянина України. Також окрему увагу Верховний Суд у цій постанові звернув на те, що відповідно до частини першої статті 21 Закону №5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Тому, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що, в свою чергу, може створювати перешкоди у реалізації позивачкою своїх громадянських прав. У подальшому, аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 420/5353/20. Зважаючи на те, що сформульовані у справах № 420/4049/20 і №420/5353/20 висновки Верховного Суду є релевантними до обставин цієї справи, колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цих висновків і вважає їх застосовними до спірних правовідносин. Наведене у сукупності свідчить про те, що на час розгляду цієї справи П`ятим апеляційним адміністративним судом уже був сформований правовий висновок Верховного Суду щодо порушених у цій справі питань, однак який усупереч вимогам частини п`ятої статті 242 КАС України не був урахований апеляційним судом в оскаржуваному рішенні. Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, а також беручи до увагу правову позицію Верховного Суду у справах цієї категорії, колегія суддів уважає протиправною відмову Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області в оформленні та видачі [PERSON] , [INFO] , паспорта громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення № 2503-ХІІ. З огляду на це відповідача необхідно зобов`язати оформити та видати [PERSON] паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки. У підсумку Верховний Суд резюмує, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, що полягає у неправильному тлумаченні норм законодавства, та неврахування судом апеляційної інстанції правозастосовчої практики Верховного Суду знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи. Отже, наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з підстави, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Відповідно до частини першої, третьої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. З огляду на приписи статті 351 КАС України касаційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувані судові рішення скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову. VІІ. Висновки щодо розподілу судових витрат Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. За приписами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. З матеріалів справи слідує, що позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1362,00 грн лише за подання апеляційної скарги. Ураховуючи результат касаційного розгляду, понесені позивачкою судові витрати підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Результат розгляду: granted