Рішення адміністративного суду від 2022-09-28 00:00:00+03

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила суд: - визнати протиправними дії Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області щодо відмови у виплаті компенсації [PERSON] за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним оформленням та видачею трудової книжки; - стягнути з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області (СДРПОУ 04058640) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток секретаря Олександрівської сільської ради за період з 04.12.2020 року по 14.09.2021 року у сумі 101 586 (сто одну тисячу п`ятсот вісімдесят шість) гривень 80 коп. за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки; - стягнути з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області (СДРПОУ 04058640) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області щодо відмови у виплаті компенсації [PERSON] за час вимушеного прогулу, у зв`язку з несвоєчасним оформленням та видачею трудової книжки є протиправними, а відтак у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 адміністративний позов [PERSON] до Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення. Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2021 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Посилався на те, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі №520/2479/21 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області внести запис у трудову книжку [PERSON] про звільнення з 13.12.2020 з виборної посади секретаря Олександрівської сільської ради Богодухівського району Харківської області на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад" та частини першої статті 50 Закону України "Про місцеве самоврядування в України". У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок). Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі №520/2479/21 зазначивши дату звільнення [PERSON] : "03.12.2020". Отримавши ухвалу позивач повторно із заявою звернулась до відповідача з проханням виконати рішення шляхом внесення запису до трудової книжки [PERSON] та провести із нею розрахунок за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, вимушений прогул за затримку видачі трудової книжки. Листом від 25.08.2021 №02-15/6751 відповідач відмовив позивачу у виплаті компенсації за час вимушеного прогулуза час затримки оформлення та видачі трудовї книжки, оскільки трудова книжка [PERSON] після закінчення її повноважень, як секретаря Олександрівської сільської ради, не передана до Богодухівської міської ради та зобов`язання щодо видачі цієї трудовї книжки при звільненні позивача до відповідача не перейшли. Апелянт наполягає на тому, що рішенням Харківського окружного адміністратвиного суду від 25 травня 2021 року у справі №520/2479/21 встановлено факт перебування трудової книжки позивача у сейфі Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області, що підтверджує обов`язок відповідача щодо внесення запису у трудову книжку, та як наслідок виникнення у позивача права на компенсацію [PERSON] за час вимушеного прогулу у зв`язку з несвоєчасним оформленням та видачею трудової книжки. Також, апелянт зазначив, що не отримавши вчасно належним чином оформленої трудової книжки, вона позбавлена засобів для існування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї великих зусиль для організації свого життя та життя її родини. Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що трудова книжка позивача надійшла до Богодухівської міської ради лише 10 вересня 2021 року, тобто всупереч вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників". Олександрівська сільська рада Богодухівського району Харківської області не забезпечила ведення передбачених чинним законодавством книг, які стосуються обліку трудових книжок і бланків трудових книжок, та не передала трудову книжку позивача. А тому, на думку відповідача, нею не допущено протиправних дій щодо відмови у виплаті компенсації [PERSON] за час вимушеного прогулу, у зв`язку з несвоєчасним оформленням та видачею трудової книжки. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач 11.11.2015 набула повноважень секретаря Олександрівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. 03 грудня 2020 року, на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України від 16.04.2020 № 562 "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад", ст.50 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", припинилися повноваження позивача як секретаря Олександрівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, оскільки відбулася І сесія новообраної Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області VIII скликання, на якій визнано повноваження Богодухівського міського голови та депутатів міської ради, також голова Богодухівської міської ради склав присягу. Відповідач відмовив у оформленні звільнення позивача з виборної посади секретаря Олександрівської сільської ради Богодухівського району у зв`язку з припиненням повноважень Олександрівської сільської ради 03.12.2020 року шляхом вчинення запису у трудову книжку позивача, бо вважав, що голова Олександрівської сільської ради повинен був вчинити запис. Мотивуючи свою відмову у вчиненні запису до трудової книжки і видачі трудової книжки позивачу, відповідач посилався на те, що станом на 03.12.2020 року Богодухівська міська рада, а отже і Богодухівський міський голова не набули повноважень щодо розформованої Олександрівської сільської ради. Так, [PERSON] 29.12.2020 року повторно звернулася до відповідача, вже з письмовою заявою щодо оформлення її звільнення з посади секретаря Олександрівської сільської ради шляхом видання наказу про звільнення, внесення запису до трудової книжки та видачі оформленої належним чином трудової книжки. Листом від 19 січня 2021 року № 02-34/219 відповідач відмовив в оформленні та видачі трудової книжки позивачу, посилаючись на те, що у новообраної Богодухівської ради відсутні права правонаступника щодо сільських, селищних рад, які увійшли до складу утвореної територіальної громади (станом на день проведення її першої сесії), тому оформлення розпорядчих документів щодо звільнення з посад голів та секретарів розформованих рад, повинно відбутися у сільській, селищній раді (їх апараті), в якій вони працювали на відповідних посадах. Позивач не погодилась зі вказаними діями та звернулась до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 140-146 Конституції України визначені конституційні засади функціонування місцевого самоврядування в Україні, котрі деталізовані у приписах Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", повноваження новообраного сільського, селищного, міського голови починаються з моменту складення ним присяги відповідно до Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" на пленарному засіданні відповідної сільської, селищної, міської ради, на якому відповідною територіальною виборчою комісією були оголошені рішення щодо його обрання та реєстрації. Повноваження сільського, селищного, міського голови закінчуються в день відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на наступних чергових місцевих виборах, або, якщо рада не обрана, з моменту вступу на цю посаду іншої особи, обраної на наступних місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення його повноважень відповідно до частин першої та другої статті 79 цього Закону. Повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, старост сіл, селищ територіальних громад, які увійшли до складу територіальних громад, території яких затверджено Кабінетом Міністрів України на підставі цього Закону, припиняються в день набуття повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних на перших місцевих виборах у 2020 році відповідно до підпункту 2 цього пункту (пп. 4 п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України № 652 від 16.04.2020 р. "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад"). Відповідно до пункту 6-1 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, їхніх виконавчих органів як юридичних осіб у зв`язку із змінами в адміністративно-територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень, у тому числі: у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі - сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади (далі - розформовані територіальні громади); після припинення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами (далі - ради, що припиняються), їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною сформованою територіальною громадою (далі - новообрана рада), персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний сформованою територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу; після припинення повноважень сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу ради, що припиняється, відповідні функції одноособово виконує сільський, селищний, міський голова, обраний сформованою територіальною громадою, з дня набуття ним повноважень до затвердження новообраною радою персонального складу її виконавчого комітету; сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту. Під час проведення реорганізації юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад та/або їхніх виконавчих комітетів повноваження з управління справами таких юридичних осіб здійснює сільський, селищний, міський голова, обраний сформованою територіальною громадою. За поданням сільського, селищного, міського голови, обраного сформованою територіальною громадою, сільська, селищна, міська рада може утворювати комісії для забезпечення здійснення ним повноважень з управління справами юридичних осіб, що реорганізуються. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України (ч. 1 ст. 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування"). Згідно із ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. У разі мобілізації власника - фізичної особи свої обов`язки, визначені цією статтею, він повинен виконати протягом місяця після своєї демобілізації без застосування санкцій та штрафів. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 48 Кодексу законів про працю України ( в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. п. 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29.07.1993 р. № 58, записи в трудову книжку про звільнення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження) у день звільнення; з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року у справі № 520/2479/21, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково та зокрема, зобов`язано Богодухівську міську раду Богодухівського району Харківської області внести запис у трудову книжку [PERSON] про звільнення з 03.12.2020 з виборної посади секретаря Олександрівської сільської ради Богодухівського району Харківської області на підставі підпункту 4 пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад" та частини першої статті 50 Закону України "Про місцеве самоврядування в України". 03 грудня 2020 року набула повноважень Богодухівська міська рада Харківської області VIII скликання, обрана сформованою Богодухівською територіальною громадою до складу якої увійшла розформована Олександрівська сільська рада. 23 червня 2021 року [PERSON] звернулася до Богодухівської міської ради з заявою про виконання вищезазначеного рішення суду, на що не отримала відповіді. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року виправлено описку у другому абзаці резолютивної частини рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі №520/2479/21 зазначивши дату звільнення [PERSON] : "03.12.2020". Отримавши ухвалу позивач повторно із заявою звернулась до відповідача з проханням виконати рішення шляхом внесення запису до трудової книжки [PERSON] та провести із нею розрахунок за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, вимушений прогул за затримку видачі трудової книжки. Листом № 02-15/6751 від 25.08.2021 року, відповідач повідомив позивача про відсутність у нього повноважень та зазначив, що оскільки трудова книжка [PERSON] після закінчення її повноважень, як секретаря Олександрівської сільської ради, не передана до Богодухівської міської ради, то зобов`язання щодо видачі цієї трудової книжки при звільненні позивача до відповідача не перейшли. Крім того, зазначив, що [PERSON] в порушення ст. 77-80 КАС України, не надала та не витребувала через суд доказів того, що її трудова книжка знаходиться у розпорядженні Богодухівської міської ради. А тому, відповідач просив [PERSON] надати Богодухівській міській раді її трудову книжку для виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року по справі № 520/2479/21, а саме: для видання відповідного розпорядження та внесення у її трудову книжку запису про звільнення, у зв 'язку з закінченням строку повноважень. З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку, що до 24:00 год. 03.12.2020 відповідач мав і правові підстави, і фізичну можливість видання розпорядчого документу з приводу припинення повноважень Олександрівської сільської ради Богодухівського району і проведення остаточного розрахунку. Між тим, бездіяльність відповідача призвела до виникнення юридичних наслідків, котрі не можуть бути усунуті інакше, ніж у спосіб покладення обов`язку із вчинення відповідних організаційно-правових заходів на Богодухівську міську раду. Поряд із тим, колегія суддів зазначає, що у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2021 року по справі № 520/2479/21, яке набрало законної сили 13.07.2021, судом під час судового засідання встановлено факт того, що трудова книжка позивача знаходиться у сейфі відповідача, що також підтверджено Богодухівською міською радою. За правилами частин 1, 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність посилань відповідача на те, що у його розпорядженні на 03.12.2020 була відсутня трудова книжка [PERSON] , та відповідно її надходження до Богодухівської міської ради тільки 10 вересня 2021 року. За наведених обставин, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у затримці видачі позивачу трудової книжки. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно не видав позивачу трудову книжку в день припинення його повноважень (03.12.2020), а тому на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України несе відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Період невидачі трудової книжки розпочався з 04.12.2020 року по 13.09.2021. Вирішуючи питання про порядок нарахування та виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу, спричиненого невидачею трудової книжки, суд керується положеннями п.5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку. Згідно довідки про доходи від 12.02.2020 заробітна плата [PERSON] на посаді секретаря Олександрівської сільської ради за два останні місця перед припиненням повноважень становила в жовтні 2020 року - 11385 грн, в листопаді 2020 року - 10385 грн, разом за два місяці - 21770 грн. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік" кількість робочих днів у жовтні - 21, у листопаді 2020 року - 21. Таким чином, одноденний заробіток позивача складає 518,33 грн (21770:42 робочих дня). Кількість робочих днів з дня належного звільнення позивача 04.12.2020 по 14.09.2021 (день отримання трудової книжки) становить 191 робочий день. Таким чином середній заробіток з дня звільнення позивача становить 99001,03 грн (518,33 грн х 191 р.д.), та підлягає стягненню на її користь, а позов задоволенню в цій частині вимог. Сума середнього заробітку секретаря Олександрівської сільської ради за період з 04.12.2020 року по 14.09.2021 року у розмірі 101 586 (сто одну тисячу п`ятсот вісімдесят шість) гривень 80 коп., яка на думку, позивача підлягає стягненню з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області на користь [PERSON] , останнім документально не підтверджена та не обгрунтована. Стосовно вимоги стягнути з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області на користь [PERSON] 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди, колегія суддів зазначає. Так, приписами ст.56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст.23 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) , відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 12.11.2019 по справі №818/1430/17. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи завдання відповідачем моральної шкоди, вказує, що тривалий час непрацювала, оскільки Богодухівською міською радою не видано вчасно належним чином оформлену трудову книжку. Колегія суддів зауважує, що на підтвердження доводів про настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем не надано. Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Колегія суддів вказує, що позивачем не зазначено фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Таким чином, позивачем належним чином не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано жодних доказів заподіяння їй або членам її сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, позивач не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди. Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку. Відповідно, з огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про те, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, розмір якої складає 50 000 гривень, а тому в частині відмови у задоволенні моральної шкоди Харківський окружний адміністративний суд дотримався норм матеріального права, спеціальних норм ЦК України та врахував висновки Європейського Суду з прав людини в частині підстав для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн. Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 18 лютого 2021 року у справі №813/1229/17. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством України вже передбачено конкретний вид відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату працівнику, який звільняється належних йому до виплати сум, а саме ст.117 КЗпП України, а тому в даному випадку стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки у сумі, яка зазначена вище судом, вже буде належним способом захисту прав позивача. Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, зважаючи на обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , частково задовольняє її апеляційну скаргу, скасовує судове рішення в частині відмови в задоволенні позову та приймає нове про задоволення позову. При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору за подання пеляційної скарги в розмірі 3743,79 грн., підлягають стягненню на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області.

Результат розгляду: partial