Рішення адміністративного суду від 2022-01-10 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася [PERSON] з адміністративним позовом до Комунальної установи Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва, в якому просила суд: - визнати протиправним та скасувати Наказ Комунальної установи територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва № 189 від 21.12.2018 року "Про припинення надання соціальних послуг" в частині припинення надання [PERSON] соціальних послуг у відділенні соціальної допомоги вдома та у відділенні надання адресної допомоги і виконання соціальних програм; - зобов`язати Комунальну установу Територіальний Центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва поновити безоплатне надання [PERSON] соціальних послуг в частині безоплатного обслуговування у відділенні соціальної допомоги вдома та у відділенні надання адресної допомоги і виконання соціальних програм. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про протиправність спірного наказу, оскільки, на переконання позивача, підстави прийняття рішення про припинення надання соціальних послуг позивачу є хибними та надуманими, заяву про відмову від надання соціальних послуг позивач не подавала, порядок надання та отримання соціальних послуг не порушувала. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року адміністративний позов задоволено частково: - визнано протиправним та скасовано Наказ Комунальної установи територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва № 189 від 21.12.2018 року "Про припинення надання соціальних послуг" в частині припинення надання [PERSON] соціальних послуг; - зобов`язано Комунальну установу територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва поновити надання [PERSON] соціальних послуг. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, відповідно до змісту яких останній, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 липня 2021 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що починаючи з 22 січня 2015 року по 21 грудня 2018 року [PERSON] систематично отримувала соціальні послуги у відділенні адресної допомоги і виконання соціальних програм. Протягом вказаного періоду [PERSON] неодноразово своєю поведінкою спричиняла конфлікти (сварки) як з персоналом, так із іншими споживачами соціальних послуг відповідача. Поведінка позивача була зневажливою по відношенню до персоналу відповідача, зухвалою по відношенню до керівництва відповідача та нетолерантною по відношенню до інших споживачів соціальних послуг. Позивач неодноразово безпідставно та грубо ображала і принижувала працівників та інших споживачів соціальних послуг відповідача, провокувала їх на конфлікти. Зазначені факти фіксувались відповідними Актами та доповідними (службовими) записками щодо поведінки позивача. Крім того, апелянт звернув увагу, що судом першої інстанції не належним чином встановлені обставини справа, оскільки позивач знала про порушення своїх прав, ще з 2018 року, а з позовною заявою звернулася лише в грудні 2020 року, отже позовна заява підлягає залишенню без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Отже, за наведених в апеляційних скаргах доводів, апелянти вважають рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з чим просять суд апеляційної інстанції його скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Відзив на апеляційну скаргу до суду від позивача не надходив. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Суд першої інстанції встановив, що згідно наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва від 21.12.2018 №189, відповідно до підпунктів 2, 6 пункту 11 "Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг)", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1417 "Деякі питання діяльності територіальних центрів соціального обслуговування (надання соціальних послуг)", на підставі доповідної записки фахівця із соціальної роботи відділення надання адресної допомоги і виконання соціальних програм від 20 грудня 2018 року, протокольного рішення районної комісії з питань звільнення громадян, що мають рідних, які повинні забезпечити їм догляд і допомогу, від плати за надання соціальних послуг та надання соціальних послуг із встановленням диференційованої плати від 10 грудня 2018 року № 8, припинено надання соціальних послуг відділенням надання адресної допомоги і виконання соціальних програм гр. [PERSON] . Позивач зазначає, що із офіційної відповіді Центру соціального обслуговування від 12.10.2020 року №01-01/658 на письмовий запит заступника голови Правління громадської організації «Центр захисту киян» від 07.10.2020 року №708 стало відомо позивачу, що на підставі Наказу №189 від 21.12.2018 року припинено надання соціальних послуг відділенням надання адресної допомоги і виконання соціальних програм гр. [PERSON] . Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, покладений обов`язок доведення правомірності своїх рішень, зокрема, обставину вчинення позивачем грубого, принизливого ставлення до обслуговуючого персоналу, соціальних працівників, соціальних робітників та інших працівників територіального центру і його структурних підрозділів. Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів. Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів. Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 року по справі №340/1019/19). Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва №7 від 22 січня 2015 року [PERSON] прийнято на обслуговування (надання соціальних послуг) (стор. 115 том І) Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 2016 -2018 років відвідувала Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва (стор. 117 - 156 том І). Колегія суддів звертає увагу, що позивач до грудня 2018 року систематично зверталася до відповідача про отримання соціальних послуг, а 2019 року позив мала реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про наказ, на підставі якого було здійснено припинення соціальних послуг. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 31.03.2021 року по справі №240/12017/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступив від попередніх висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 року по справі №816/197/18, від 20.10.2020 року по справі №640/14865/16-а (щодо легалізації триваючого правопорушення у випадку залишення позовної заяви без розгляду), від 25.02.2021 року по справі №822/1928/18 (щодо початку перебігу строку звернення після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду). Верховний суд зазначив, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою. Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачем прийнято Наказ № 189 від 21.12.2018 року припинено надання соціальних послуг відділенням надання адресної допомоги і виконання соціальних програм гр. [PERSON] . У відповідності до статті 19 Закону України "Про соціальні послуги" від 19.06.2003 року №966-IV (надалі - Закон №966-IV в редакції, яка діяла станом на грудень 2018 року) рішення про відмову в наданні, обмеження обсягу або припинення надання соціальних послуг державними і комунальними суб`єктами може бути оскаржено до центрального чи місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який видав дозвіл на надання соціальних послуг (для недержавних суб`єктів, що надають соціальні послуги, - до органу, який видав дозвіл на надання соціальних послуг), або суду. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 27.3.2019 року подано до Заступника голови Печерського РДА скаргу на дії директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва (відповідач) про зняття позивача з обліку з 21.12.2018 року (стор. 185-188 том І). З аналізу матеріалів справи та норм права вбачається, що станом на березень 2019 року позивачу було відомо про припинення надання їй соціальних послуг та остання скористалася вимогами ст. 19 Закону №966-IV щодо оскарження вищезазначеного наказу до місцевого органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Крім того, листом від 26.03.2019 року №01-01/257 Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Печерського району міста Києва повідомив позивачку повторно, що її припинено надання соціальних послуг у Територіальному центрі на підставі Наказу № 189 від 21.12.2018 року. Даний лист отримано позивачкою 04.04.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції (стор. 181-183 том І). З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що позивачу було відомо про оскаржуваний наказ, ще з квітня 2019 року, проте з позовною заявою остання звернулася в грудня 2020 року, що свідчить про байдужість позивача протягом півтора роки на звернення до суду з позовною заявою. Щодо посилання суду першої інстанції на отримання позивачем листа відповідача від 12 жовтня 2020 року відповідь на звернення громадської організації, яка діяла в її інтересах не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли остання почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 1 рік 8 місяців, після припинення надання соціальних послуг. Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку. При цьому, колегія суддів наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового рішення про залишення позовної заяви без розгляду. Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.

Результат розгляду: partial