Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

I. Суть спору 1. У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, з урахуванням заяви від 03.02.2020 про уточнення позовних вимог, просила: визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора від 29.10.2019 №1285ц про звільнення її з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України; зобов`язати Офіс Генерального прокурора поновити (призначити) її на рівнозначну посаду прокурора або адміністративну посаду в Офісі Генерального прокурора; стягнути з Офісу Генерального прокурора (правонаступника Генеральної прокуратури) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.10.2019. 2. На обґрунтування позову [PERSON] послалася на протиправність оскаржуваного наказу про її звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), оскільки станом на день звільнення ліквідації або реорганізації Генеральної прокуратури України, скорочення кількості її прокурорів не відбулося. Зміни найменування структурного підрозділу, в якому працювала позивачка, не вплинули на функції та повноваження цього підрозділу, тому не могли слугувати підставою для її звільнення. Крім того, як стверджувала позивачка, вона своєчасно звернулася до Генерального прокурора із заявою про переведення до Офісу Генерального прокурора, яка відповідала вимогам пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №113-ІХ). На думку позивачки, її звільнення проведено з порушенням гарантій, установлених статтями 40, 42 та 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з відсутністю завчасного персонального попередження про наступне звільнення, ненаданням пропозицій щодо працевлаштування, неврахуванням переважного права на залишення на роботі та її тимчасовою непрацездатністю на час звільнення. Вважала також, що наказ виданий Генеральним прокурором за межами наданих повноважень, оскільки з дня набрання чинності Законом №113-ІХ він наділений повноваженнями щодо звільнення прокурорів Офісу Генерального прокурора, а не прокурорів Генеральної прокуратури України. Зазначила, що протиправне звільнення призвело до порушення її права на працю, звуження змісту та обсягу її існуючих прав і свобод, зумовило втручання в її приватне та сімейне життя. ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 3. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 січня 2021 року змінено назву відповідача з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора. 4. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2021 року, залишеним без змін, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 29.10.2019 №1285ц про звільнення [PERSON] з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. Поновлено [PERSON] на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора з 31.10.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 669939,24 грн. 5. Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що положення пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX підлягають застосуванню у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, тому звільнення прокурора з підстави неподання ним заяви про переведення та згоду на проходження атестації допускається лише в разі реорганізації чи ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Жодної із вказаних у пункті 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII обставин на час звільнення позивачки суди не встановили. Крім того, за висновком судів попередніх інстанцій, заява [PERSON] про переведення до Офісу Генерального прокурора за своїм змістом відповідала вимогам Закону №113-IX, тому відповідач безпідставно визнав її неподаною з відповідними правовими наслідками. З огляду на викладене суди дійшли висновку про незаконність звільнення позивачки та наявність підстав для поновлення її на однойменній посаді в Офісі Генерального прокурора, враховуючи перейменування Генеральної прокуратури України, без зміни ідентифікаційного коду. III. Провадження в суді касаційної інстанції 6. У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 7. За доводами відповідача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі щодо відповідності заяви позивачки про переведення вимогам закону та щодо необхідності факту реорганізації чи ліквідації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури для звільнення прокурора під час процедури його атестації зроблені з неправильним застосуванням пунктів 10, 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII та не відповідають висновкам щодо застосування зазначених норм у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у справах №160/6204/20, №200/5038/20-а, №160/6596/20, №140/3790/19 і №280/4314/20. Висновок судів попередніх інстанцій про поновлення позивачки на рівнозначній посаді в Офісі Генерального прокурора відповідач уважає таким, що порушує приписи статті 235 КЗпП України та суперечить висновкам Верховного Суду, сформованим у справах №826/5596/17 та №811/952/15. 8. У відзиві на касаційну скаргу [PERSON] просить залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, стверджуючи про їхню законність і обґрунтованість. Позивачка, зокрема, звертає увагу на відповідність наданої судами попередніх інстанцій оцінки поданої нею заяви про переведення висновку Верховного Суду, викладеному за аналогічних обставин у справі №200/13482/19-а. 9. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів виходить з такого. IV. Установлені судами фактичні обставини справи 10. З 2000 року [PERSON] проходила службу в органах прокуратури, з 14.08.2019 - на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативним підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. 11. На виконання пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX позивачка 11.10.2019 двічі подала Генеральному прокурору заяву про переведення її на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. 12. Наказом Генерального прокурора від 29.10.2019 №1285ц [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 30.10.2019. У преамбулі цього наказу зроблено посилання, зокрема, на підпункт 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ. 13. Листом від 06.11.2019 №11/1/1-2494 вих.10 Генеральна прокуратура України повідомила [PERSON] що її заяви від 11.10.2019 про переведення на посаду до Офісу Генерального прокурора (зареєстровані 15.10.2019 за №213744-19 і 17.10.2019 за №216279-19) подані за невстановленою законодавством формою та змістом, що свідчить про відсутність підстав для проведення атестації та переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора, у зв`язку з чим Генеральним прокурором прийнято рішення про її звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». V. Позиція Верховного Суду 14. За приписами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 15. Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України. На стадії касаційного розгляду спірним є питання правомірності звільнення позивачки з посади прокурора в Генеральній прокуратурі України у зв`язку з поданням заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію за невстановленою формою, а також похідне від його вирішення питання визначення органу прокуратури і посади, на якій позивачка підлягає поновленню. 16. Згідно з частиною другою статті 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. 17. Законом, який установлює правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, а також систему прокуратури України. є Закон №1697-VII. 18. Відповідно до частини третьої статті 16 Закону №1697-VII прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. 19. Загальні умови звільнення прокурора з посади закріплені у статті 51 Закону №1697-VII, якою, зокрема, встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої). 20. З 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». 21. Пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 22. Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. 23. Згідно з пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. 24. Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: 1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію; 2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури; 3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію; 4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі. 25. Відповідно до пункту 9 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 №221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок). 26. Пунктом 9 Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку. 27. У додатку 2 до Порядку встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію. Текст письмової заяви встановлено такий: "На підставі пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон) прошу перевести мене на посаду прокурора в обласній прокуратурі і для цього допустити до проходження атестації. З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними у Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому наказом Генерального прокурора (далі - Порядок), ознайомлений (ознайомлена) та погоджуюся. Зокрема, підтверджую, що я усвідомлюю та погоджуюся, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, мене буде звільнено з посади прокурора. Крім того, погоджуюсь із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню. Для цілі проходження атестації, яка включає оцінку моєї професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, даю згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також даю згоду на надсилання мені комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності". 28. Відповідно до пункту 10 Порядку заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто. 29. Аналізуючи наведені норми законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ подана позивачкою заява, для визначення її відповідності вимогам закону, мала містити у собі такі відомості: про переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. 30. Як установлено судами, заява [PERSON] від 11.10.2019 підписана нею особисто, адресована Генеральному прокурору України Рябошапці Р.Г., двічі подана йому до 15.10.2019 та містила текст наступного змісту: «На підставі пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон) прошу перевести мене на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. З умовами та процедурами проведення атестації, визначеними в порядку проходження прокурорами атестації, затвердженому Генеральним прокурором, ознайомлена. Для оцінки моєї професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, даю згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної в пунктів 15 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону з метою її обробки, перевірки та використання, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також даю згоду на надсилання мені комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності». 31. У зв`язку з відсутністю у заяві позивачки від 11.10.2019 третього та четвертого абзаців заяви, форма якої встановлена у додатку 2 до Порядку, відповідач зробив висновок, що така заява не відповідає встановленій формі, що унеможливлює подальшу участь позивачки у проходженні атестації. 32. Водночас, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, заява [PERSON] містила необхідну інформацію, визначену Законом №113-ІХ, оскільки в першому абзаці заяви вказано прохання про переведення до Офісу Генерального прокурора України; а другий та третій абзаци свідчать про надання нею згоди на проходження атестації із застосуванням відповідних процедур і умов та згоди щодо обробки її персональних даних. 33. Колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що сама по собі невідповідність заяви [PERSON] від 11.10.2019 формі заяви, яка встановлена в додатку 2 до Порядку, який є підзаконним актом, за умови відповідності змісту цієї заяви вимогам Закону №113-ІХ, не може слугувати підставою для висновку про її невідповідність встановленим вимогам. 34. При цьому суди обґрунтовано відзначили, що ні Закон №1697-VII, ні Закон №113-ІХ, ні Порядок не передбачають ототожнення невідповідності поданої прокурором заяви формі, встановленій додатком 2 до Порядку, неподанню такої заяви взагалі, що вказує на безпідставність застосування відповідачем у спірній ситуації підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ та відсутність законної підстави для звільнення [PERSON] з посади. 35. Застосований судами правовий підхід щодо тлумачення наведених норм законодавства в аспекті вирішення питання щодо законності звільнення прокурора згідно з підпунктом 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ у зв`язку з поданням заяви про переведення невстановленої форми узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №200/13482/19-а, підстав для відступу від яких колегія суддів не вбачає. 36. З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що оскаржуваним наказом позивачку незаконно звільнено з посади з мотивів неподання нею заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію,, що є достатньою підставою для поновлення її на попередній роботі (без надання оцінки іншим підставам позову) з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 37. Поряд із цим, при визначенні органу прокуратури, в якому має бути поновлена позивачка, суди попередніх інстанцій не врахували такого. 38. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. 39. Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 40. Виключенням із цього правила є норма статті 2401 КЗпП України, яка передбачає, що в разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, то орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та одночасно визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. 41. Таким чином, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації. 42. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №П/9901/101/18, постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/12916/15, від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а, від 13.03.2019 у справі №826/751/16, від 27.06.2019 у справі №826/5732/16, від 26.07.2019 у справі №826/8797/15, від 09.10.2019 у справі №П/811/1672/15, від 12.09.2019 у справі №821/3736/15-а, від 22.10.2019 у справі №816/584/17, від 07.07.2020 у справі №811/952/15. 43. Ухвалюючи рішення про поновлення [PERSON] на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативним підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, уважав цей спосіб поновлення порушеного права позивачки належним і найбільш ефективним, з огляду на те, що Генеральна прокуратура України була лише перейменована в Офіс Генерального прокурора, без проведення будь-яких інших організаційних дій, які би свідчили про створення нового органу прокуратури або його реорганізацію. 44. Проте перейменування Генеральної прокуратури України в Офіс Генерального прокурора, що не пов`язано із її припиненням (ліквідацією) як юридичної особи, не є обставиною, з якою стаття 2401 КЗпП України пов`язує неможливість поновлення працівника на попередній роботі. 45. У разі зміни внутрішньої (організаційної) структури установи (ліквідації одного структурного підрозділу із створенням або без створення іншого структурного підрозділу, змін в найменуванні установи, підрозділу або посади тощо) незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на тій посаді, яку він обіймав на момент звільнення, після чого роботодавець зобов`язаний вчинити дії щодо працевлаштування такого працівника з урахуванням змін, що відбулися. 46. Водночас поновлення позивача на посаді, яку він не обіймав до звільнення, суперечить єдиному можливому способу захисту його порушеного права, який закріплений у частині першій статті 235 КЗпП України та спрямований на повернення сторін трудового спору (працівника і роботодавця) у положення, яке існувало на день звільнення. Крім того, такий спосіб захисту порушеного права позивача може викликати новий спір з приводу визначення «рівнозначної» посади та відповідного структурного підрозділу, де така посада передбачена. 47. Рішення суду має бути якомога повним, зрозумілим та чітким. Чіткість рішення передбачає, зокрема, чіткість вжитих у судовому рішенні термінів та їх співвідношення з поняттями, які вони позначають. Судове рішення не повинно містити положень, які б ускладнювали чи унеможливлювали його виконання. 48. Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій про поновлення [PERSON] в Офісі Генерального прокурора на однойменній посаді, яку позивачка обіймала станом на день звільнення у Генеральній прокуратурі України,, не ґрунтуються на правильному застосуванні частини першої статті 235 КЗпП України, що в силу частини четвертої статті 351 КАС України є підставою для зміни судових рішень у відповідній частині шляхом поновлення [PERSON] на попередній роботі, якою є посада прокурора другого відділу процесуального керівництва, управління організації та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про злочини спеціальної категорії Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України. 49. Розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу сторонами не оспорюється. 50. Оскільки результат касаційного розгляду справи не вплинув на вирішене судами попередніх інстанцій питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то виконання судових рішень у цій частині, яке було зупинене ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, підлягає поновленню (частина третя статті 375 КАС України). 51. Крім того, з огляду на результат касаційного розгляду справи та відсутність документального підтвердження понесення позивачкою будь-яких судових витрат у суді касаційної інстанції, розподіл судових витрат не здійснюється.

Результат розгляду: partial