Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

І. Суть спору 1. [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Житомирської області (далі - КДКА Житомирської області, відповідач) з вимогами: - визнати протиправним і скасувати рішення КДКА Житомирської області від 31 травня 2019 року про відмову у допуску до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю; - зобов`язати КДКА Житомирської області прийняти рішення про допуск [PERSON] до складання іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю. 2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що тлумачення терміну «повна вища юридична освіта», вжитого у Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідного до якого такою освітою є виключно освіта за освітнім рівнем «Магістр» та прирівняний до нього освітньо-кваліфікаційний рівень «Спеціаліст» є помилковим і не узгоджується з вимогами Закону України «Про вищу освіту». ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи 3. У травні 2016 року позивач закінчив навчання в Інституті прокуратури та слідства Національного університету «Одеська юридична академія» та здобув ступінь «Бакалавр». 4. З 23 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року позивач працював на посаді головного спеціаліста Відділу організаційного забезпечення роботи суду та розгляду звернень Одеського апеляційного адміністративного суду; з 13 березня 2017 року по 23 жовтня 2018 року позивач працював на посаді секретаря судового засідання Відділу забезпечення судового процесу Одеського апеляційного адміністративного суду. 5. 26 квітня 2018 року позивач закінчив другий (магістерський) рівень вищої освіти Інституту кримінальної юстиції Національного університету «Одеська юридична академія», отримавши ступінь вищої освіти «Магістр». 6. 24 жовтня 2018 року позивач був призначений на посаду секретаря судового засідання Відділу забезпечення судового процесу та інформаційних технологій Південно-Західного апеляційного господарського суду за переведенням з Одеського апеляційного господарського суду. 7. Загальний стаж роботи на вказаних посадах складав два роки п`ять місяців. 8. У травні 2019 року позивач подавав заяву до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Житомирської області про допуск до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю. 9. Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Житомирської області від 31 травня 2019 року №8/3/2 позивачу відмовлено у допуску до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю. 10. Підставою для відмови була невідповідність позивача вимогам статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а саме: відсутність двох років стажу роботи у галузі права. Відповідач уважав, що робота позивача на посадах в Одеському апеляційному адміністративному суді, Південно-Західному апеляційному господарському суді до здобуття ним освітнього рівня «Магістр» не зараховується до стажу роботи у галузі права для цілей допуску до кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю. 11. Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду. ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 12. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено. 13. Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили, що визначення поняття «повна вища освіта», якою має володіти адвокат відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», містилося у статті 7 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-III (далі - Закон №2984-III), який втратив чинність з набранням чинності Законом України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року №1556-VII (далі - Закон №1556-VII). 14. Водночас у розділі XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1556-VII було визначено, що вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст» (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня «Магістр». 15. Посилаючись на вказані особливості трансформації системи вищої освіти з набранням чинності Законом №1556-VII, суди попередніх інстанцій вважали, що для цілей Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» освітньо-кваліфікаційний рівень «Бакалавр» за спеціальністю «Правознавство» не може бути прирівняний до освітнього рівня «Повна вища юридична освіта». 16. З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідно до статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до стажу роботи в галузі права відноситься період роботи за спеціальністю після здобуття найвищого з трьох рівнів вищої освіти, які були передбачені Законом України «Про вищу освіту» № 2984-ІІІ, тобто «Спеціаліст» або «Магістр». IV. Провадження в суді касаційної інстанції 17. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 18. На обґрунтуванням вимог касаційної скарги позивач зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що робота у галузі права особою з бакалаврським рівнем вищої освіти не може бути зарахована до стажу роботи в галузі права для цілей Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 19. Позивач доводить, що з метою розроблення, ідентифікації, співвіднесення, визнання, планування і розвитку кваліфікацій постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1341 було затверджено Національну рамку кваліфікацій, відповідно до якої освітній ступень «Бакалавр» у значенні Закону №2984-ІІІ відповідав шостому рівню Національної рамки кваліфікацій, а «Магістр» - сьомому. 20. З набранням чинності Законом України №1556-VII у його статті 5 було визначено, що перший (бакалаврський) рівень вищої освіти відповідає сьомому рівню Національної рамки кваліфікацій і передбачає здобуття особою теоретичних знань та практичних умінь і навичок, достатніх для успішного виконання професійних обов`язків за обраною спеціальністю. 21. Таким чином, позивач уважає, що перший (бакалаврський) рівень вищої освіти у значенні Закону №1556-VII за обсягом кваліфікації може бути прирівняний до освітнього рівня «Спеціаліст», «Магістр» у значенні Закону № 2984-ІІІ, тобто є повною вищою освітою в розумінні статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 22. Відповідач правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався. 23. Касаційна скарга надійшла до Верховного Суду 22 січня 2020 року. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Радишевської О.Р., суддів Кашпур О.В., Уханенка С.А. 24. Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. V. Джерела права та акти їхнього застосування 25. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначені в Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон №5076-VI). 26. Відповідно до частини першої статті 6 Закону №5076-VI адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. 27. Частиною третьою статті 6 Закону №5076-VI для цілей цієї статті передбачено, що повна вища юридична освіта - це повна вища юридична освіта, здобута в Україні, а також повна вища юридична освіта, здобута в іноземних державах та визнана в Україні в установленому законом порядку; стаж роботи в галузі права - стаж роботи особи за спеціальністю після здобуття нею повної вищої юридичної освіти. 28. Рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2013 року № 270 затверджено Порядок допуску до складення кваліфікаційного іспиту, порядок складення кваліфікаційного іспиту та методика оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні (далі - Порядок). 29. Пунктом 4 розділу ІІ Порядку визначено, що при визначенні набуття особою повної вищої юридичної освіти, необхідно керуватися Законом України «Про вищу освіту», згідно з яким, повною вищою освітою визнається освітній рівень вищої освіти особи, який характеризує сформованість її інтелектуальних якостей, що визначають розвиток особи як особистості і є достатніми для здобуття нею кваліфікацій за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра. Вищу освіту мають особи, які завершили навчання у вищих навчальних закладах, успішно пройшли державну атестацію відповідно до стандартів вищої освіти і отримали відповідний документ про вищу освіту державного зразка. 30. Відповідно до пункту 6 розділу ІІ Порядку до стажу роботи в галузі права слід зараховувати роботу на посадах, зокрема, в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організацій всіх форм власності, якщо такі посади за кваліфікаційними вимогами потребують наявності виключно повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавство/Правоохоронна діяльність/Міжнародне право»; секретаря судового засідання, після здобуття повної вищої юридичної освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем «Спеціаліст», «Магістр». 31. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1556-VII вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра. 32. Стаття 7 Закону №2984-III (що втратив чинність 06 вересня 2014 року) визначала такі рівні вищої освіти: 1) неповна вища освіта; 2) базова вища освіта; 3) повна вища освіта. У частині 3 статті 7 Закону було встановлено, що повна вища освіта - освітній рівень вищої освіти особи, який характеризує сформованість її інтелектуальних якостей, що визначають розвиток особи як особистості і є достатніми для здобуття нею кваліфікацій за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста або магістра. 33. Відповідно до частини першої статті 5 Закону №1556-VII (чинний з 06 вересня 2014 року) підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми чи науковими програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень; науковий рівень. 34. Частиною другою статті 5 Закону №1556-VII встановлено, що здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою відповідної освітньої або наукової програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти:1) молодший бакалавр; 2) бакалавр; 3) магістр; 4) доктор філософії/доктор мистецтва; 5) доктор наук. 35. За визначенням, наведеним у частині четвертій статті 5 Закону №1556-VII, бакалавр - це освітній ступінь, що здобувається на першому рівні вищої освіти та присуджується закладом вищої освіти у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньо-професійної програми, обсяг якої становить 180-240 кредитів ЄКТС. Обсяг освітньо-професійної програми для здобуття ступеня бакалавра на основі ступеня молодшого бакалавра або молодшого спеціаліста визначається закладом вищої освіти. 36. Підпунктом 2 пункту 2 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1556-VII передбачено, що вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра. VI. Позиція Верховного Суду 37. Спір у цій справі виник у зв`язку з різним підходом сторін до обчислення стажу роботи у галузі права для цілей допуску до кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю. 38. Відмовляючи позивачеві у допуску до складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю, відповідач, з яким погодилися суди попередніх інстанцій, вважали, що до стажу роботи у галузі права зараховується стаж роботи на відповідних посадах після здобуття повної вищої освіти, під якою необхідно розуміти здобуття освіти ступеня спеціаліст, магістр. 39. У контексті викладеного Суд зазначає, що вжитий у статті 6 Закону №5076-VI освітній рівень «повна вища освіта» був передбачений Законом №2984-III, який втратив чинність 06 вересня 2014 року з набранням чинності Законом №1556-VII, яким запроваджений інший підхід до рівнів і ступенів вищої освіти. 40. Після набрання чинності Законом №1556-VII положення Закону №5076-VI у частині вимог до освіти та обчислення стажу не були приведені у відповідність з новою системою вищої освіти, у зв`язку з чим між Законом №5076-VI, Порядком та Законом №1556-VII виникла та існує правова колізія. 41. Суд зазначає, що Верховний Суд у справі №320/5653/18 (постанова від 17 вересня 2019 року) вже вирішував вказану колізію у подібних правовідносинах. Так, предметом справи №320/5653/18 було рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про відмову в допуску до складення кваліфікаційного іспиту, яке було мотивовано недостатністю у позивача стажу роботи в галузі права. Як і в справі, рішення в якій переглядаються, у справі №320/5653/18 висновок про недостатність стажу був обумовлений тим, що значна частина цього стажу припадала на період роботи після здобуття ступеня «Бакалавр». 42. Співвідносячи зміст поняття «повна вища освіта», вжите в статті 6 Закону №5076-VI, з рівнями вищої освіти, передбаченими Законом №1556-VII, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року №320/5653/18 сформував правову позицію, відповідно до якої підпунктом 2 пункту 2 Розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1556-VII визначено, що «вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра». Отже, законодавець прирівняв освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста, який передбачався Законом №2984-III та належав до рівня «повна вища освіта», із ступенем вищої освіти «Магістр», що визначений Законом №1556-VII. Оскільки з прийняттям Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року такий освітньо-кваліфікаційний рівень як «Спеціаліст» був скасований, то законодавець врегулював це питання, прирівнявши рівень «Спеціаліст», який вважався повною вищою освітою до рівня «Магістр». Рівень «Бакалавр» же в розумінні Закону №2984-III до повної вищої освіти не належав, а тому законодавець не врегульовував співвідношення цього ступеня з будь-яким іншим. 43. З урахуванням викладеного Верховний Суд у справі №320/5653/18 дійшов висновку, що Законом №1556-VII хоч і не прямо однак дано визначення терміну «повна вища освіта» (допоки відповідні розбіжності не будуть врегульовані на законодавчому рівні) - це ступінь магістра або прирівняний до нього освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліста. Незважаючи на системні зміни у галузі знань і спеціальностей у зв`язку із прийняттям Закону №1556-VII, бакалаврський рівень вищої освіти не може прирівнюватися до повної вищої освіти. 44. Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №820/4421/18. 45. Переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, Суд не знаходить підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17 вересня 2019 року у справі №320/5653/18, постанові від 30 квітня 2020 року у справі №820/4421/18. 46. У постанові від 24 квітня 2019 року № 826/9779/17 Верховний Суд також зазначив, що поняття «повна вища юридична освіта» або «вища повна юридична освіта», якими оперує Закон №5076-VI, можуть вживатися лише в значенні ступеня вищої освіти магістра відповідної галузі знань (пункти 43-45). 47. Отже, для цілей допуску до кваліфікаційного іспиту для набуття права на зайняття адвокатською діяльністю зараховується стаж роботи на відповідних посадах після здобуття освіти на рівні «Магістр» або прирівняного до нього освітньо-кваліфікаційного рівня «Спеціаліст». 48. Посилання позивача на однакове співвідношення освітніх рівнів «Магістр», у значенні Закону №2984-III, і «Бакалавр», у значенні Закону №1556-VII, відповідно до Національної рамки кваліфікацій Суд відхиляє. 49. Національна рамка кваліфікацій у редакції, чинній з 23 листопада 2011 року по 24 червня 2019 року, передбачала дев`ять рівнів, з яких сьомий характеризувався здатністю «розв`язувати складні задачі і проблеми у певній галузі професійної діяльності або у процесі навчання, що передбачає проведення досліджень та/або здійснення інновацій та характеризується невизначеністю умов і вимог». 50. Суд погоджується з доводами позивача, що сьомий рівень Національної рамки кваліфікацій у редакції, чинній з 23 листопада 2011 року по 24 червня 2019 року, відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню «Магістр» у значенні Закону №2984-III, відповідно до якого магістр - це освітньо-кваліфікаційний рівень вищої освіти особи, яка на основі освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра здобула повну вищу освіту, спеціальні уміння та знання, достатні для виконання професійних завдань та обов`язків (робіт) інноваційного характеру певного рівня професійної діяльності, що передбачені для первинних посад у певному виді економічної діяльності. 51. Суд також погоджується з аргументами позивача про те, що статтею 5 Закону №1556-VII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, перший (бакалаврський) рівень вищої освіти віднесено до сьомого рівня Національної рамки кваліфікацій. 52. Водночас Суд зазначає, що 25 червня 2019 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року № 509, якою внесені зміни до Національної рамки кваліфікацій, у тому числі до опису кваліфікаційних рівнів. 53. Відповідно до опису кваліфікаційних рівнів Національної рамки кваліфікацій, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року № 509, рівень, який характеризується здатністю особи «розв`язувати складні задачі і проблеми у певній галузі професійної діяльності та/або у процесі навчання, що передбачає проведення досліджень та/або здійснення інновацій та характеризується невизначеністю умов і вимог» відповідає восьмому рівню. Тоді як сьомий рівень характеризується здатністю особи «розв`язувати складні спеціалізовані задачі та практичні проблеми у певній галузі професійної діяльності або у процесі навчання, що передбачає застосування певних теорій та методів відповідних наук і характеризується комплексністю та невизначеністю умов», що відповідає характеристиці шостого рівня Національної рамки кваліфікацій у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2019 року № 509. 54. Отже, доводи позивача про те, що освітній рівень «Бакалавр», у значенні Закону №1556-VII, відповідає такому ж рівню кваліфікації відповідно до Національної рамки кваліфікацій, що і «Магістр», у значенні Закону №2984-III, є безпідставними і пояснюються зволіканням Кабінету Міністрів України з приведенням Національної рамки кваліфікацій у відповідність до положень Закону №1556-VII. 55. Беручи до уваги викладене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що стаж роботи позивача до здобуття ним освітнього рівня «Магістр» не зараховується до стажу роботи в галузі права для цілей Закону №5076-VI. 56. Таким чином, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судом попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваного рішення та погоджується з їхніми висновками про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 57. Положеннями частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 58. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 59. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 60. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що підстави для їхнього скасування чи зміни відсутні. 61. Щодо заяви позивача про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами 3, 5 статті 346 КАС України, Суд зазначає таке. 62. Відповідно до частини третьої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. 63. У заяві позивач викладає аргументи на користь необхідності відступлення від висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №320/5653/18, прийнятого у складі колегії суддів, що не є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. У такому випадку справа може бути передана на розгляд палати, до якої входить така колегія, за умови, що ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 64. Переглянувши рішення судів у цій справі, Суд не знаходить підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №320/5653/18. 65. Аргументи позивача про наявність у цій справі виключної правової проблеми (частина п`ята статті 346 КАС України) зводяться до необхідності відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №320/5653/18, і не дають підстави вважати, що для забезпечення розвитку права справу необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду. VII. Судові витрати 66. Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються. 67.

Результат розгляду: denied