Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася [PERSON] (надалі - позивач), з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), в якому просила суд: - визнати незаконним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком [PERSON] ; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити пенсію за віком у відповідності до поданої заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що останній у відповідності до записів зазначених у трудовій книжці, має необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком, однак пенсійним органом було відмовлено позивачу у призначенні такої пенсії, в обґрунтування чого пенсійним органом зазначено, що до загального страхового стажу не зараховано періоди навчання та роботи згідно трудової книжки, оскільки титульна сторінка трудової завірена печаткою, яка не читається, що на переконання пенсійного органу дає підстави для висновку про відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком позивачу. В свою чергу, позивач заперечуючи проти таких висновків пенсійного органу зазначає, що трудова книжка позивача заповнена ще 22 липня 1979 року, тобто до прийняття Інструкції № 58, на яку посилається пенсійний орган відмовляючи у призначенні пенсії за віком. Таким чином, на переконання позивача, застосування норм вказаної інструкції щодо заповнення титульної сторінка трудової книжки є незаконним і абсолютно надуманим. Крім того, в обґрунтування безпідставності зазначення вказаної пенсійним органом підстави для відмови у призначенні пенсії позивач звернув увагу, що після заповнення трудової книжки минуло 42 роки, за які чорнила на тонкому папері втрачають свої властивості (вицвітають). Також, позивач зауважив, що якщо навіть звернути увагу на норми, які приводить пенсійний орган, то титульна сторінка трудової книжки позивача містить відповідну печатку, у той же час як Інструкція № 58 нічого не говорить про те, читаєма повинна бути ця печатка або ні. Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2022 року позов задоволено частково: - визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, викладене в листі № 2600-0208-8/130622 від 13 серпня 2021 року, щодо відмови в призначенні пенсії за віком [PERSON] ; - зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) повторно розглянути заяву [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 13 липня 2021 року, з урахуванням висновків суду; - у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено; - стягнуто на користь [PERSON] (адреса: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 817,20 грн (вісімсот сімнадцять гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368). Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що до загального страхового стажу не зараховано періоди навчання та роботи згідно трудової книжки, оскільки титульна сторінка трудової завірена печаткою, яка не читається, що дало в свою чергу підстави для висновку про те, що страховий стаж позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5) становить 18 років 04 місяці 03 дні, що недостатньо для призначення пенсії за віком, а тому, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж (28 років), для призначенні пенсії за віком згідно заяви від 13 липня 2021 року відсутні підстави. Позивач заперечує проти апеляційної скарги в повному обсязі та просить залишити рішення суду першої інстанції, про що зазначено у заяві, яка надійшла на адресу суду апеляційної інстанції. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 13 липня 2021 року [PERSON] через відділ обслуговування громадян № 5 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Листом від 13 серпня 2021 року № 2600-0208-8/130622 відділом обслуговування громадян № 5 було надано відповідь на подану позивачем заяву від 13 липня 2021 року щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та зазначено про відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком, в обґрунтування чого пенсійним органом було вказано наступне: "Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років. Відповідно до статті 24 Закону 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р. "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Згідно пунктів 2.11 - 2.13 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за № 110 (далі-Інструкція), зазначено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів. До загального страхового стажу не зараховано періоди навчання та роботи згідно трудової книжки, оскільки титульна сторінка трудової завірена печаткою, яка не читається. Ваш страховий стаж згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (довідка ОК-5) становить 18 років 04 місяці 03 дні, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. Враховуючи вищезазначене Вам відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону в зв`язку з відсутністю загального страхового стажу. Відповідно до Порядку розгляду скарг на рішення органів Пенсійного фонду України щодо пенсійного забезпечення, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 12.10.2007 .№ 18-6, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2007 за № 1241/4508, у разі, якщо громадянин вважає, що орган, який призначає пенсію, прийняв рішення, що суперечить законодавству про пенсійне забезпечення або виходить за межі його компетенції, встановленої законом, він має право оскаржити таке рішення у органі Пенсійного фонду України вищого рівня або в судовому порядку." У зв`язку з вищевикладеним та вважаючи дії пенсійного органу протиправними, які полягають у протиправності відмови щодо призначення пенсії позивачу, останній звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу наявної в матеріалах справи копії належного документа, як те передбачено чинним законодавством, а саме трудовою книжкою, підтверджено, що позивач дійсно в періоди вказані вище працював на відповідних посадах, що підтверджується відповідними записами та проставленими печатками. Надаючи правову оцінку правомірності прийнятого судом першої інстанції рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів зазначає про таке. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Частиною 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Відповідні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок № 637). Так, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. З аналізу вищезазначених норм права, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правомірно зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637. Судом першої інстанції досліджено копію трудової книжки позивача [PERSON] від 22 червня 1979 року та встановлено, що в ній наявні записи, зокрема, про періоди роботи позивача: з 25 липня 1978 року по 22 серпня 1995 року на посаді "продавця"; з 08 грудня 1995 року по 11 червня 1999 року на посаді "санітарка"; з 15 червня 1999 року по 01 січня 2005 року на посаді "листоноша (з поставки телеграм)"; з 01 січня 2005 року по 31 вересня 2011 року на посаді "прибиральник"; з 02 вересня 2011 року по 20 квітня 2012 року на посаді "прибиральник"; з 03 травня 2012 року по 11 вересня 2015 року на посаді "прибиральник". Отже, з аналізу матеріалів справи, а саме трудовою книжкою, підтверджено, що позивач дійсно в періоди вказані вище працював на відповідних посадах та підтверджується відповідними записами та проставленими печатками. Щодо посилання пенсійного фонду в апеляційній скарзі на те, що до загального страхового стажу не зараховано періоди навчання та роботи згідно трудової книжки, оскільки титульна сторінка трудової завірена печаткою, яка не читається, колегія суддів зазначає наступне. Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що підстави для відмови у зарахуванні до стажу роботи, що враховується у призначення пенсії зазначених у листі Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві № 2600-0208-8/130622 від 13 серпня 2021 року та у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі пенсійним органом зазначено, що при обрахунку страхового стажу необхідного для призначення пенсії не враховуються вказані у трудовій книжці періоди навчання та роботи, оскільки титульна сторінка трудової завірена печаткою, яка не читається, а тому стразового стажу позивача недостатньо для обрахунку пенсії. Колегія суддів звертає увагу, що на момент заповнення трудової книжки позивача була чинна Інструкція "Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях", що затверджена постановою Держкомпраці СРСР по праці і соціальних питаннях від 20 червня 1974 року № 162 (далі - Інструкція № 162). Підпунктом 1.1. Інструкції № 162 було встановлено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців. Відповідно до пункту 1 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС "Про трудові книжки робітників і службовців" № 656 від 06 вересня 1973 року, що була чинна на момент внесення у трудову книжку позивача запису № 7 від 31 липня 1992 року, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Згідно з підпунктом 2.11 Інструкції № 162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу. Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільнені - в день звільнень повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Пунктом 4.1 Інструкції № 162 передбачено, що при звільненні робітника чи службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Аналогічні вимоги щодо заповнення трудових книжок містяться і в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (надалі - Інструкція № 58). Отже, з вищенаведених норм слідує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період. Також слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27 квітня 1993 року № 301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно звернуто увагу на те, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства та не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком. Аналогічна правова позиція викладена і Верховним Судом у постанові від 21лютого 2018 року по справі №687/975/17, від 09 серпня 2019 року по справі № 654/890/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Крім того, судом першої інстанції правомірно звірнено увагу, що з урахування того факту, що трудова книжка на ім`я [PERSON] була виготовлена та заповнена починаючи з 22 червня 1979 року, що свідчить про те, що після заповнення трудової книжки минуло більше 40 років, за які чорнила на тонкому папері втрачають свої властивості (вицвітають), та печатка проставлена у трудовій книжці могла втратити попередню якість та чіткість. З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві в частині відмови у призначенні пенсії. Щодо зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 13 липня 2021 року, з урахуванням висновків суду, колегія суддів зазначає, що в даному випадку це є втручання в дискреційні повноваження відповідача. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову частково та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянтів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на адміністративний позов, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied