Рішення адміністративного суду від 2022-02-08 00:00:00+02

ФОП [PERSON] 09.02.2021 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 18 січня 2021 року №Ф-6267-13 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року задоволено позов. Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що контролюючий орган при надісланні податкової вимоги керувався офіційною інформацією із ЄДР, оскільки скаржник є фізичною особою-підприємцем з 14.04.2003. Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Згідно статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2021 року у справі №140/1526/21 та ухвалою суду від 21.12.2021 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] 11 червня 2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.8). У період з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2020 року позивач був особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №756680 (а.с.9). Згідно з довідкою про доходи від 02 лютого 2021 року №2860512056881816 (а.с.10), сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, [PERSON] перебував на обліку в Шацько-Любомльському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та отримував пенсію по інвалідності з 01 березня 2018 року по 29 лютого 2020 року. 30 січня 2020 року ФОП [PERSON] подав до ГУ ДПС у Волинській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік в розмірі 11016,72 грн (а.с.11-13). 18 січня 2021 року ГУ ДПС у Волинській області сформувало [PERSON] як фізичній особі-підприємцю вимогу №Ф-6267-13 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 грудня 2020 року у сумі 7777,51 грн (5623,90 грн недоїмка,1262,00 грн штраф, 891,61 пеня) відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.14). Незгода позивача із такою вимогою про сплату боргу (недоїмки) стала підставою для його звернення із цим позовом до суду. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (Закон №2464-VI). Відповідно до вимог частини першої статті 2 цього Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. За приписами частини четвертої статті 8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону. Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Згідно з частиною четвертою статті 4 зазначеного Закону особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи зазначене, необхідними умовами для застосування положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI є отримання особою статусу пенсіонера чи встановлення такій особі інвалідності, а також отримання нею відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. При цьому єдиною підставою, за наявності якої вказані положення не підлягають застосуванню, це добровільна згода особи на участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як визначено частинами другою-четвертою статті 25 Закону №2464-VI, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI недоїмка сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з пунктами 3, 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (Інструкція №449; наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953; у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21 грудня 2020 року №790) вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з ІТС за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). За правилами пункту 5 розділу VI Інструкції №449 протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені. У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку. Вимога про сплату боргу (недоїмки) не підлягає адміністративному оскарженню в частині сум недоїмки, які виникли на підставі поданих звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску. У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом 10 календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку. Перевіряючи правомірність формування спірної вимоги та наявність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску, судом встановлено, що в інтегрованій картці платника (ІКП) за кодом платежу «71040000» відображено нарахування платником єдиного внеску відповідно до звіту від 30 січня 2020 року №9333145180 у сумі 11016,72 грн (з терміном сплати до 10 лютого 2020 року). Позивач у строк до 10 лютого 2020 року єдиний внесок у сумі 11016,72 грн не сплатив. Надалі після того, як позивач перестав вважатися особою із інвалідністю, він щомісяця вносив авансові платежі з єдиного внеску (за березень 2020 року - листопад 2020 року). Усі суми сплаченого у квітні - грудні 2020 року єдиного внеску відповідач в ІКП зараховував на погашення єдиного внеску, визначеного у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2019 рік, при цьому нараховував пеню (всього нараховано пені 891,61 грн), а 30 грудня 2020 року в ІКП відображено рішення про нарахування штрафних санкцій від 01 жовтня 2020 року №0075330418 на загальну суму 1262,00 грн. Разом з тим, згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 травня 2018 року №511, далі Порядок №435) фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається. У разі самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, члени фермерських господарств, які отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе відповідно до пунктів 10, 11 розділу IV цього Порядку один раз на рік у терміни, визначені пунктами 2, 5 цього розділу. Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку №435 фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів Звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Пунктом 16 розділу ІІ Порядку №435 визначено, що відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник. Аналіз вище викладених положень Закону №2464-VI та Порядку №435 свідчить про те, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску, однак такі фізичні особи-підприємці звільняються від його сплати якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу; виключення з вказаної категорії осіб становлять тільки ті фізичні особи-підприємці, які добровільно беруть участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як вже зазначалось судом, позивач у період з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2020 року був особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України, відповідно отримував пенсію по інвалідності. З огляду на зазначене, у період з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2020 року, позивач ФОП [PERSON] звільнений від сплати єдиного внеску відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI. Воднораз позивачем 30 січня 2020 року подано звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2019 рік та в таблиці №1 додатка 5 звіту відображено суми нарахування єдиного внеску в загальному розмірі 11016,72 грн. Розділ V Інструкції №449 регламентує порядок добровільної сплати єдиного внеску та порядок укладення договорів про добровільну участь. Відповідно до пунктів 1, 2 розділу V Інструкції №449 порядок укладення договорів про добровільну сплату врегульовано статтею 10 Закону. Перелік платників, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, визначено частиною першою статті 10 Закону. Згідно з частиною третьою статті 10 Закону №2464-VI особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до податкового органу за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Податковий орган, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, податковим органом в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Аналогічний порядок добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування передбачений Інструкцією №449. Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що підставою для нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на добровільних засадах є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як слідує з матеріалів справи, позивач заяву про добровільну сплату єдиного внеску до податкового органу не подавав, договір про добровільну участь в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування з ним не укладався, тому в позивача відсутній обов`язок сплачувати єдиний внесок у період з 21 лютого 2018 року по 01 березня 2020 року. Подання особою звіту про суму нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску не свідчить про добровільну участь особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та з фактом подання такого звіту \~не виникає обов`язок здійснювати його сплату. \~Відповідно несплата цих сум не призводить до виникнення недоїмки. Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №806/1503/16 та від 11 лютого 2020 року у справі №240/4809/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. Порядком №435 не передбачено виправлення помилки у звіті щодо нарахованих сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями, які обрали спрощену систему оподаткування, після закінчення звітного періоду, а тому у позивача не було можливості самостійно виправити таку помилку чи подати інший звіт. Поряд з тим, суд звертає увагу, що обмін даними між Державною податковою службою України, Пенсійним фондом України та фондами соціального страхування відбувається відповідно до протоколів обміну інформацією, розроблених на виконання Порядку обміну інформацією між Міністерством доходів і зборів України, Пенсійним фондом України та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 19 вересня 2013 року №494, постановою Пенсійного фонду України від 19 вересня 2013 року №16-1. Так Державною податковою службою України та Пенсійним фондом України складається протокол про обмін інформацією щодо даних про фізичних осіб (платників єдиного внеску), відповідно до норм якого Пенсійний фонд України щомісяця надає Державній податковій службі України інформацію щодо фізичних осіб (платників єдиного внеску) про те, що вони є пенсіонерами за віком або за вислугою років, або є особами з інвалідністю, із зазначенням дати встановлення пенсії або інвалідності. Таким чином, фізичним особам-підприємцям, особам, які провадять незалежну професійну діяльність, та членам фермерського господарства, що набули статус пенсіонера та отримують відповідно до закону пенсію, або є особами з інвалідністю окремо повідомляти контролюючий орган про такий статус не потрібно. Такі ж роз`яснення надано через сервіс «Загальнодоступний інформаційно-довідковий ресурс» (категорія 201.01), розміщеному на офіційному вебпорталі Державної податкової служби України. Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Варто зауважити, що у поданому позивачем помилково 30 січня 2020 року звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2019 рік (таблиця №1 додатку 5) сума єдиного внеску становить 11016,72 грн. У спірній вимозі сума боргу (недоїмки) становить 7777,51 грн, в тому числі: недоїмка 5623,90, грн., штраф 1262,00 грн. і пеня 891,61 грн. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду про відкриття провадження в адміністративній справі від 15 лютого 2021 року зобов`язано відповідача надати суду детальний розрахунок боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31 грудня 2020 року за вимогою від 18 січня 2021 року №Ф-6267-13, а також документи, які стали підставою для нарахування боргу (недоїмки). Однак відповідач вимоги цієї ухвали не виконав. Позивач не надав, зокрема, рішення про нарахування штрафних санкцій, доказів його надіслання (вручення) позивачу, доказів узгодження. Відтак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що суд позбавлений можливості встановити підстави прийняття такого рішення та визначити, чи підлягають сплаті суми штрафів та пені, визначені відповідачем, та чи закінчився строк для узгодження (оскарження) цих сум платником, також відповідних обґрунтувань апелянт не навів і в апеляційній скарзі. Як визначено пунктами 9, 12 розділу VII Інструкції №449, суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату боргу (недоїмки), якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки. Строк сплати фінансових санкцій зупиняється до ухвалення судом рішення у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату боргу (недоїмки), якщо застосування фінансових санкцій пов`язано з виникненням або несвоєчасною сплатою суми боргу (недоїмки). Оскільки відповідач не надав суду детальний розрахунок боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 31 грудня 2020 року за спірною вимогою, документи, які стали підставою для нарахування боргу (недоїмки), то надати оцінку усім складовим боргу (недоїмки) за таких обставин суд позбавлений можливості, зокрема, \~скасувати вимогу в частині шляхом виключення помилково нарахованих сум. З урахуванням встановлених у справі обставин, аналізу наведених норм чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, та позиції Верховного Суду у наведених справах, а також зважаючи на те, що суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та здійснювати розрахунок/перерахунок грошового зобов`язання, а функція судового контролю під час розгляду справ полягає у перевірці правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішень, вимога від 18 січня 2021 року №Ф-6267-13 підлягає скасуванню як протиправна у цілому. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06). Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес"АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. Європейський суд з прав людини також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» Європейський суд з прав людини, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Колегія суддів дійшла висновку, що вимога від 18 січня 2021 року №Ф-6267-13 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, прийнята контролюючим органом необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, а тому судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається. Що стосується решти доводів апеляційної скарги, то такі висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак відповідно до пункту 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 таке не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Результат розгляду: denied