Рішення адміністративного суду від 2022-11-17 00:00:00+02

В січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ярунської сільської ради \~Новоград-Волинського району, в якому просив: -визнати незаконним і скасувати рішення 11 сесії Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району від 28.09.2021 за № 1512; -зобов`язати Ярунську сільську раду Новоград-Волинського району прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 1824087400:07:000:0716, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства та передати вказану земельну ділянку йому у приватну власність. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року позов задоволено частково: -визнано протиправним та скасовано рішення Ярунської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 1824087400:07:000:0716), площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства та передачі її у приватну власність; -зобов`язано Ярунську сільську раду Новоград-Волинського району Житомирської області повторно та у відповідності до зазначених вимог Земельного Кодексу України розглянути звернення [PERSON] про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 1824087400:07:000:0716), площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства та передачі її у приватну власність. Не погодившись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно наказу ГУ Держгеокадстру у Житомирській області від 03.04.2020 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Ярунської сільської ради. На підставі вказаного дозволу, на замовлення позивача ПП "Земля Поліського краю" розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (код А-01.03), загально площею - 2 га. Проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1824087400:07:000:0716 у власність поданий до Ярунської сільської ради, як правонаступника ГУ Держгеокадстру у Житомирській області в частині повноважень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення, для затвердження. Рішенням 11 сесії Ярунської сільської ради від 28.09.2021 за № 1512 [PERSON] відмовлено в затвердженні проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1824087400:07:000:0716 у зв`язку з тим, що рішенням 7 сесії 8 скликання № 605 від 22.04.2021 Ярунській сільській раді було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для створення громадських пасовищ. Не погодившись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. Приймаючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову необгрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 ЗК України). У пункті "б" статті 12 ЗК України закріплено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. За змістом пункту «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування ( ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 Земельного кодексу України. За правилами ч.ч.6,7 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, який розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. В силу ч.9 ст.118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Колегія суддів зазначає, що процес отримання земельної ділянки у власність передбачає декілька етапів, а саме: 1) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; 2) розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; 3) затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є завершальною стадією процедури відведення земельної ділянки. При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30.10.2018 у справі №820/4852/17, від 24.01.2020 у справі №316/979/18 та від 24.10.2022 \~у справі № 820/1056/17. Таким чином, підстав для відмови у затвердженні належним чином погодженого Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність законодавством не передбачено. В той же час, як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, оскаржуваним рішенням 11 сесії Ярунської сільської ради від 28.09.2021 за № 1512 позивачу відмовлено в затвердженні проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1824087400:07:000:0716 у зв`язку з тим, що рішенням 7 сесії 8 скликання № 605 від 22.04.2021 Ярунській сільській раді було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для створення громадських пасовищ. Оскільки, вичерпним переліком підстав для відмови в затвердження технічної документації із землеустрою не передбачено такої підстави для відмови на яку посилається відповідач, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що оскаржуване рішення Ярунської сільської ради \~не в повній мірі ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а відтак обрав спосіб захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно та у відповідності до зазначених вимог ЗК України розглянути звернення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 1824087400:07:000:0716), площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства та передачі її у приватну власність. Поряд з цим, позивач не погоджується з тим, що такий спосіб захисту його прав є ефективним та вказує на те, що перевірка відповідності вимогам закону проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 1824087400:07:000:0716) була здійснена на етапі її погодження з урахуванням діючої на той час ст.186-1 ЗК України, а висновок ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області підтвердив відповідність даного проекту із землеустрою земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Так, згідно зі ст. 25 Закону України від 22.05.2003 № 858-IV «Про землеустрій» (далі Закон № 858-IV) документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Статтею 30 Закону № 858-IV передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом. Згідно ч.1 ст.186-1 ЗК України (чинної до 28.04.2021) проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ч.4 ст.186-1 ЗК України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту. Органи, зазначені в частинах 1-3 цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.5 ст.186-1 ЗК України). Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи (ч.6 ст.186-1 ЗК України). Отже, єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Результат розгляду з питань затвердження проекту землеустрою оформляється відповідним органом у формі рішення, що прямо передбачено частиною 9 статті 118 ЗК України. Як було зазначено вище, позивач стверджує, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки був погоджений відповідними органами, тоді як відповідач вказує, що [PERSON] не дотримався законодавчо визначеної процедури щодо погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В той же час, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що недотримання порядку погодження при розробці проекту землеустрою позивачем, не було підставою для відмови в затвердженні проекту землеустрою. Більше того, відповідно до вимог ч.10 ст.186 ЗК України рішення органу місцевого самоврядування щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Однак, всупереч вказаним вимогам закону відповідач в оскаржуваному рішенні не навів вичерпного переліку недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, як того вимагає ч. 8 ст. 186-1 ЗК України. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що за вказаних обставин, неможливо захистити порушене право позивача у спосіб, який просить позивач. Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Результат розгляду: denied