Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: -визнати незаконною бездіяльність щодо ненадання довідки про вартість речового майна, що належить [PERSON] , -зобов`язати відповідача надати довідку про вартість неотриманного речового майна станом на 26 листопада 2019 року, -зобов`язати відповідача провести відповідний розрахунок з виплати позивачу грошової компенсації за належне, але неотриманне речове станом на 26 листопада 2019 року, -стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначив, що проходив військову службу за контрактом у відповідача. 26.11.2019 року позивач був виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Після звільнення відповідач не виплатив грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна. Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день його виключення із списків особового складу, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо ненадання [PERSON] довідки про вартість речового майна. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України надати позивачу довідку про вартість неотриманного речового майна станом на 26 листопада 2019 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не отримане під час проходження військової служби в період з жовтня 2016 року по листопад 2019 року, речове майно, виходячи із закупівельної вартості речового майна за цінами станом на 1 січня 2019 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі. Обґрунтування апеляційної скарги. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на затримку виплати грошової компенсації невикористаного за час служби речового майна не розповсюджуються норми ст.ст.116,117 КЗпП, оскільки компенсація речового майна не відноситься до складу грошового забезпечення. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги. З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача щодо застосування до спірних правовідносин норм ст.ст.116,117 КЗпП. Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження. Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне. Фактичні обставини справи. Позивач в період з 24 жовтня 2016 року по 25 листопада 2019 року проходив військову службу за контрактом у відповідача. 26 листопада 2019 року позивач, відповідно до наказу № 344, був виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 06 вересня 2021 року, 14 квітня 2021 року, 22 червня 2021 року позивач та його представник зверталися до командира військової частини з рапортом, заявою, адвокатським запитом про видачу довідки-розрахунку на отримання грошової компенсації за не отримане речове майно. Відповідь на запити відповідачем не надана. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, виходив з того, що на спірні правовідносини не розповсюджуються приписи статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця. Оцінка суду. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підстави виникнення, проходження і припинення військової служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю військовослужбовців. У разі відсутності відповідних положень у спеціальному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі. У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону - виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навивши у рішенні відповідні доводи. Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Отже, висновок суду першої інстанції про не розповсюдження на спірні правовідносини приписів статті 117 Кодексу законів про працю України, є помилковим. Враховуючи вищезазначені положення законодавства суд зазначає, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за речове майно, яка не виплачена позивачу при звільненні. Між тим, на час розгляду цієї справи позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги є передчасними внаслідок того, що відповідачем не визначений та не виплачений розмір грошової компенсації за належне, але неотриманне речове майно, розрахунок суми такої компенсації відноситься до дискреційних повноважень відповідача. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Суд в межах доводів апеляційної скарги позивача вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - зміні в мотивувальній частині щодо висновків про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за речове майно, яка не виплачена позивачу при звільненні.

Результат розгляду: partial