Рішення адміністративного суду від 2022-05-05 00:00:00+03

У січні 2021 року Військова академія (м. Одеса) звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] кошти в сумі 358\~ 750,31грн. на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2021 року Військовій академія (м. Одеса) відмовлено в задоволенні позову. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова академія (м. Одеса) подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначив, що суд першої інстанцій приймаючи судове рішення у справі не врахував, що позивач погодився із сумою витрат пов`язаних з утриманням у Військовій академії (м. Одеса), однак у добровільному порядку ухиляється від їх відшкодування. З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для \~задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника військової академії(м. Одеса) від 20.07.2018р. №374 [PERSON] зараховано курсантом на 1-ий курс навчання до Військової академії (м. Одеса). Відповідно до контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу від 20.07.2018 року, укладеного між Міністерством оборони в особі начальника Військової академії, курсант [PERSON] бере на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу у випадках, визначених ст. 25 Закону України\~ «Про військовий обов`язок і військову службу». Наказом начальника Військової академії від 10.12.2020р. №85-РС, відповідно до підпункту 3.2,\~ п.3.9\~ Інструкції, затвердженої\~ наказом Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, старшого солдата [PERSON] відраховано з числа курсантів відповідно до п.35,36,195\~ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України\~ у зв`язку із розірванням контракту через небажання продовжувати навчання. Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі, \~Військова академія (м. Одеси) звернулась до суду першої інстанції з відповідним з позовом. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності встановленого між сторонами строку на добровільне відшкодування витрат на навчання, а також відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати на навчання, вимоги позивача про стягнення таких витрат в судовому порядку є передчасними. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Згідно з частиною четвертою статті 124 Конституції України законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Відповідно до частини першої статті 17 КАС України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. У Рекомендації №R(86) Комітету міністрів державам-членам Ради Європи від 16 вересня 1986 року стосовно заходів із недопущення і скорочення надмірного робочого навантаження на суди пропонується сприяти примиренню сторін як поза судовою системою, так і до або під час судового розгляду (передбачати, разом із відповідними стимулами, процедури примирення до судового провадження або інші способи врегулювання спорів поза рамками судового провадження), а також визначити органи поза судовою системою, до яких сторони зможуть звертатися для розв`язання позовних спорів на невеликі суми і в питаннях деяких конкретних галузей права. Виходячи з аналізу викладених норм та правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 26 березня 2020 року у справі №1.380.2019.002643, досудове врегулювання спору - це вчинення сукупності дій, за допомогою яких юридичний конфлікт вирішується без звернення до суду шляхом досягнення угоди між сторонами або відмови однієї або обох сторін від взаємних претензій. Застосування або незастосування інституту досудового врегулювання спорів є виключним правом особи, за винятком встановлених у законі випадків. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, предметом розгляду даної справи є стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі. Частиною десятою статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Отже, положення цієї норми визначають обов`язок особи (курсанта) відшкодувати витрати, пов`язані з її утримання у вищому навчальному закладі. Водночас, у разі невиконання курсантом цього обов`язку з власної волі навчальний заклад має право звернутися до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості. Відтак, положеннями частини десятої статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено правові підстави звернення до суду відповідного вищого навчального закладу, і обов`язкового досудового врегулювання спору даний Закон не містить. Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі\~ №520/6589/19. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було відомо про обов`язок відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість, що випливає з умов пункту 1 Контракту про проходження служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу від 20.07.2018 року. До того ж, 10 грудня 2020 року він під підпис ознайомився із сумою відшкодування, яку повинен оплатити згідно умов вказаного контракту. Оскільки [PERSON] не висував заперечень щодо правильності розрахунку витрат, пов`язаних з його утриманням у Військовій академії (м. Одеса), жодних дій, спрямованих на добровільне відшкодування не вчиняв, судова колегія вважає, що позивач вмотивовано звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом, на підставі частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу. Таким чином, Миколаївський окружний адміністративний суд дійшов помилкового висновку щодо передчасності вимог Військової академії (м. Одеса) до [PERSON] про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням курсанта у вищому навчальному закладі. \~\~ Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.\~ Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. В даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції не надано належної правової оцінки обставинам справи, доводам сторін по справі, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що постановлене Миколаївським окружним адміністративним судом рішення від 25 березня 2021 року підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Військової академії (м. Одеса).

Результат розгляду: granted