Рішення адміністративного суду від 2022-02-14 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення нарахованої, але не виплаченої пенсії в сумі 223016,65 грн. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.08.2021 року позов задоволений: визнано протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати позивачу нарахованої пенсії за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року в сумі 223016,65 грн.; стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області на користь позивача нараховану, але невиплачену пенсію, за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 в сумі 223016,65 грн. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, \~просив скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт вважає, що позивачем пропущено строк звернення з цим позовом до суду. На думку апелянта, суд \~перебрав на себе дискреційні повноваження стягнувши суму заборгованості з пенсії. Ухвалою суду від 31.01.2022 року замінено відповідача у справі - Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області правонаступником Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наявність підстав для зміни судового рішення, виходячи з наступного. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області як внутрішньо переміщена особа. Згідно довідки від 30.06.2021 року та витягу з підсистеми Пенсійного фонду заборгованість з нарахованих пенсійних виплат позивача за період з травня 2015 року по червень 2019 року складає 214879, 67 грн. (а.с. 35, 50). На виконання ухвали апеляційного суду від 31.01.2022 року відповідачем надано довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії позивачу, згідно якої позивачу нараховано та не виплачено заборгованість з пенсії (з урахуванням ПДФО та військового збору) з травня 2015 року по травень 2018 року в сумі 155405,27 грн. Щодо посилання відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне. За загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України). Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. У справі, що розглядається, відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечував, однак припинив йому виплату не з підстав, що безпосередньо визначені законодавством. В цій справі нараховані суми пенсії, не отримані позивачем саме з вини пенсійного органу, тому виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. За ч. 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Підстави для припинення виплати пенсії визначені статтею 49 Закону № 1058, згідно з якою виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 46 цього Закону нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій і відсутність відповідного фінансування не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату, і не може позбавляти особу права на отримання належних сум пенсії. Відповідачем розраховано заборгованість з пенсійних виплат, що викладено у довідці від 30.06.2021 (а.с.50), тому в даному випадку відсутнє втручання суду в дискреційні повноваження відповідача. Відповідно до частини першої статті \~1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Бейелер проти Італії» від 05 січня 2000 року) (Beyeler v. Italy, заява № 33202, § 100)). За певних обставин «легітимне очікування» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «легітимне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви № 68385/10 та № 71378/10, § 35)). Верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі. Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати позивачу нарахованої пенсії. Водночас, суд першої інстанції невірно встановив суму заборгованості з пенсії позивача за спірний період. На виконання ухвали апеляційного суду від 31.01.2022 року відповідачем надано довідку про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії позивачу, згідно якої позивачу нараховано та не виплачено заборгованість з пенсії (з урахуванням ПДФО та військового збору) з травня 2015 року по травень 2018 року в сумі 155405,27 грн. В червні 2018 року позивачу сплачено пенсію в повному обсязі. З липня 2018 року по червень 2019 року позивачу сплачено пенсію не в повному обсязі, сума заборгованості за цей період складає 59474,40 грн. Загальна сума заборгованості за вказаний період 214879,67 грн. Таким чином, спірний період також не вірно визначено судом першої інстанції. Враховуючи встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з травня 2015 року по травень 2018 року, з липня 2018 року по червень 2019 року та стягнення нарахованої, але невиплаченої пенсії, за період з 1 травня 2015 року по 31 травня 2018 року включно, з 1 липня 2018 року по 30 червня 2019 року в сумі 214879,67 грн. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції частково вірно вирішив справу, внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, оскільки невірно встановив суму боргу та спірний період, \~внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми стягнутої заборгованості з пенсії та зміні в періоді виникнення боргу. Щодо судових витрат. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. В даному випадку позовні вимоги задоволено з корегуванням суми заборгованості, тому суд не вбачає підстав для зміни розподілу судових витрат.

Результат розгляду: partial