Рішення адміністративного суду від 2022-10-13 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просила: - визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо нерозгляду скарги від 9 серпня 2021 року; - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області розглянути скаргу від 9 серпня 2021 року з наданням обґрунтованої відповіді по суті скарги. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на порушення своїх прав у сфері публічно-правових відносин внаслідок бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду звернення від 09.08.2021. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 позов [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду скарги [PERSON] від 09.08.2021, зареєстрованої за № 44/П-392 від 12.08.2021. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути скаргу [PERSON] від 09.08.2021, зареєстровану за № 44/П-392 від 12.08.2021 з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 363,20 грн. Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що на момент розгляду скарги ГУНП зробило усі можливі дії для з`ясування обставин, що призвели до порушення прав [PERSON] , про які вона повідомила у скарзі. Так, ГУНП провело службове розслідування, за результатами якого старшому дізнавачу [PERSON] , суворо вказано на недопущення порушення норм чинного законодавства та попереджено про дисциплінарну відповідальність у разі неналежного виконання своїх службових обов`язків. Перевірити факт наявності у матеріалах кримінального провадження постанови від 15.12.2020 ГУНП не мало фізичної можливості, оскільки вона передана експерту. Представник відповідача наголошує, що Закон України «Про звернення громадян» встановлює максимальний термін для розгляду скарги - 45 днів. Але цей закон не містить норми, яка зобов`язує державний орган повторно розглядати звернення громадянина через певний проміжок часу у зв`язку з нововиявленими даними. На думку відповідача, суд першої інстанції не заперечує того факту, що відповідь ГУНП від 06.09.2021 №44/П-392 містить достатню інформацію за наслідками розгляду скарги позивачки (адже ГУНП провело на підставі цієї скарги перевірку та встановило вину дізнавача), проте в рішенні немає жодного посилання на відповідну статтю нормативно-правового акту (а тим більше її аналізу та мотивів застосування), який визначає обов`язок державного органу, розглянувши скаргу, одночасно повідомляти про можливість додаткової перевірки повідомлених фактів при настанні певних обставин. Представник позивачки, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині розподілу судових витрат подав власну апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти у цій частині нове, яким стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений за подання позовної заяви у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, суд першої інстанції стягнув із відповідача на користь позивачки лише половину суми судового збору, яка була сплачена під час подання позову через те, що позов задоволено частково - не в тій редакції вимог, які були заявлені. Проте на переконання представника позивача, оскільки позовні вимоги у справі 440/18749/21 були немайновими, то виходячи з цієї позиції суд першої інстанції не повинен був стягувати збір пропорційно, натомість повинен був стягнути його повністю (навіть якщо вимогу задоволено частково). Позивач скориставшись своїм правом надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначає, що закон не містить такої підстави аби не розглядати звернення по суті через тимчасове перебування окремих документів десь там. Відповідач також не пояснив у своєму листі чому він не може почекати повернення цих матеріалів. Більше того, відповідач не пояснив також і того, для чого йому взагалі необхідні ці матеріали для розгляду звернення позивача. Навіть за відсутності матеріалів кримінального провадження перевірити обставини звернення можна на підставі інших відомостей, зокрема ЄДРСР, а також тих документів, які долучались до звернення і оригінали яких наявні у позивача. Тобто відповідач, якби він діяв добросовісно, міг би зателефонувати позивачу чи викликати письмово і попросити надати для ознайомлення будь-які недостатні для розгляду звернення матеріали. Натомість скориставшись можливістю вони надали формальну відписку пославшись на передачу матеріалів кримінального провадження експерту. Аналогічним чином відповідач міг написати письмове звернення і самому експерту - аби той надав письмові копії матеріалів кримінального провадження, які потрібні відповідачу для розгляду звернення позивача. Нарешті важливо врахувати, що передача матеріалів кримінального провадження була дією, яка вчинена слідчим поліції, неправомірних дій якого стосувалось звернення позивача. За більш ніж рік цей же слідчий не вжив будь-яких заходів щодо повернення матеріалів цього провадження. Тобто обставини, які начебто зумовили "неможливість" розгляду звернення позивача є результатом дій самого ж відповідача та його працівників. На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, натомість апеляційну скаргу позивача слід задовольнити з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 09.08.2021 [PERSON] звернулася зі скаргою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якій повідомила, що дії дізнавача [PERSON] можуть свідчити про вчинення дисциплінарного правопорушення у вигляді підробки документа та саботування вказівок посадових осіб ГУНП у Полтавській області. За даним фактом Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області ініційовано та проведено службове розслідування, за наслідком якого 06.09.2021 затверджено висновок. Згідно цього висновку службовим розслідуванням встановлено порушення старшим дізнавачем сектору дізнання відділу поліції № 1 Полтавського РУП [PERSON] норм чинного законодавства, а саме: ст. 2, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 40-1, ст. 220 КПК України, внаслідок чого останньому суворо вказано на недопущення порушень норм чинного законодавства України у подальшому та попереджено про дисциплінарну відповідальність у разі неналежного виконання службових обов`язків. 06.09.2021 відділом дізнання Головного управління Національної поліції в Полтавській області \~на адресу [PERSON] [ADDRESS] направлено відповідь № 44/П-392, у якій повідомлено про результати службового розслідування, а також повідомлено, що у зв`язку із направленням кримінального провадження № 12017170020003167 до ХНДІСІ перевірити факт наявності у матеріалах провадження постанови від 15.12.2020 не видалося можливим. Вважаючи порушеними свої права у спірних правовідносинах позивач звернулася до суду з цим позовом. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що для належного та ефективного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду скарги [PERSON] від 09.08.2021, зареєстрованої за № 44/П-392 від 12.08.2021 та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути скаргу [PERSON] від 09.08.2021, зареєстровану за № 44/П-392 від 12.08.2021 з урахуванням висновків суду. Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Щодо доводів апеляційної скарги Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, слід зазначити наступне. Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян". Частиною 1 статті 1 названого Закону визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом статті 3 вказаного Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. Статтею 5 вказаного Закону встановлені вимоги до звернення, а статтею 7 цього Закону визначено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. За приписами статті 15 Закону скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Згідно статті 19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що відповідь на скаргу [PERSON] від 09.08.2021 було надіслано на її адресу 06.09.2021, тобто в межах строку, визначеного статтею 20 Закону України "Про звернення громадян". Так, положення статті 20 Закону України "Про звернення громадян" не вимагають від керівника відповідного органу повідомляти скаржника в разі розгляду його скарги у місячний термін. Крім того, Законом не передбачено обов`язку направляти відповідь на скаргу рекомендованим листом. Дійсно, твердження представника позивача про те, що [PERSON] у своїй скарзі просила надіслати їй відповідь на електронну адресу не відповідає змісту самої скарги від 09.08.2021, у якій зазначено: "Прошу надати мені письмову відповідь за наслідком розгляду скарги надіславши її на мою адресу поштою". Колегія суддів, не погоджується з тим, що відповідач всебічно та об`єктивно перевірив обставини, зазначені у скарзі позивачки від 09.08.2021, адже за змістом висновку службового розслідування та листа відділу дізнання Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 06.09.2021 № 44/П-392 у зв`язку із направленням кримінального провадження № 12017170020003167 до ХНДІСІ перевірити факт наявності у матеріалах провадження постанови від 15.12.2020 не видалося можливим. Таким чином, відповідач не перевірив факту, зазначеного у скарзі позивачки, як і не зазначив про можливість перевірки такого факту після проведення експертизи чи в інший спосіб. Отже, наведене свідчить про порушення відповідачем положень статті 19 Закону України "Про звернення громадян". У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для належного та ефективного захисту порушених прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо неналежного розгляду скарги [PERSON] від 09.08.2021, зареєстрованої за № 44/П-392 від 12.08.2021 та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області повторно розглянути скаргу [PERSON] від 09.08.2021, зареєстровану за № 44/П-392 від 12.08.2021 з урахуванням висновків суду. Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов. Враховуючи викладене, колегія суддів, погоджуючись з наведеними висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги Головного Управління Національної поліції в Полтавській області, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. Щодо доводів апеляційної скарги [PERSON] стосовно витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовних вимог немайнового характеру не застосовується. Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі 440/3005/19. Відповідно до квитанції від 29.12.2021 № 0.0.2398930253.1 за подання позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 726 грн. 40 коп., який належить стягнути на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Враховуючи те, що у рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 року по справі № 440/18749/21 суд першої інстанції дійшов висновку про часткове стягнення витрат зі сплати судового збору за позовними вимогами немайнового характеру, апеляційну скаргу [PERSON] необхідно задовольнити та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (36014, Полтавська область, м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. 83, ЄДРПОУ 40108630) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] РНОКПП [NUMBER] ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) грн. 40 коп. Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору у розмірі 363,20 грн., зробив помилкові висновки. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 року по справі № 440/18749/21, в частині розподілу судових витрат, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Полтавській області (36014, Полтавська область, м. Полтава, вул. Пушкіна, буд. 83, ЄДРПОУ 40108630) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] РНОКПП [NUMBER] ) витрат зі сплати судового збору у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) грн. 40 коп. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: granted