Рішення адміністративного суду від 2023-08-16 00:00:00+03

21.03.2023 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №224180 від 13.03.2023, а провадження закрити у зв`язку з відсутністю у діях складу адміністративного правопорушення. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача та накладення адміністративного стягнення за частиною 2 статті 126 КУпАП відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законодавством України, що регулює порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення щодо порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Суд першої інстанції вказав, що жодних порушень щодо складання постанови та накладення на позивача адміністративного стягнення судом не встановлено. Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2023 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відносно позивача не виносилась постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, яке пред`являлось інспектором патрульної поліції перед прийняттям оскаржуваної постанови. Скаржник вказує, що відповідач належним чином не задокументував та не довів належними та допустимими доказами факту порушення ПДР України. Скаржник зазначає, що після зупинки транспортного засобу посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії було представлено інспектору. Скаржник вказує, що в силу вимог постанови КМ України №184 від 03.03.2022 позивач, який вперше отримав національне посвідчення водія, строк дії якого закінчився станом на 22.06.2022 допускається до керування транспортним засобом. В судове засідання сторони не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Відповідно до положень статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає. З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії БАД №224180 від 13.03.2023, [PERSON] притягнено до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення штраф у розмірі 3 400 грн. Встановлено, що [PERSON] 13.03.2023 о 08.37 хв в с.Нижнів по вул.Центральна керуючи автомобілем не виконав вимоги дорожнього знаку проїзд без зупинки заборонено, а також не мав права керувати, чим порушив пункт 2.1 «а» ПДР України. Вважаючи вказану постанову протиправною, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких підстав. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Відповідно до підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Згідно з частинами 9 статті 15 Закону України «Про дорожній рух», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови, (далі - КУпАП) керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно з статтею 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП, відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності. Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Виходячи із змісту пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. З матеріалів справи вбачається, що при винесені оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №224180 від 13.03.2023 позивач на вимогу поліцейського пред`явив посвідчення водія, \~термін дії якого до 25.01.2022. Так, згідно з пунктом 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Положення № 340), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Посвідчення водія, видане особі вперше, дійсне протягом двох років з дня його видачі з обмеженим правом керування транспортним засобом. Посвідченням водія, виданим вперше, є документ, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом, оформлений та виданий засобами Єдиного державного реєстру єдиної інформаційної системи МВС (далі - Єдиний державний реєстр МВС) і виготовлений на бланку та/або в електронній формі, після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складення теоретичного і практичного іспитів в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС - територіальних сервісних центрах МВС (далі - територіальні сервісні центри МВС). Відповідно до пункту 25-1 Положення № 340 обмін посвідчення водія, виданого особі вперше, після закінчення строку його дії проводиться без складення іспитів за умови вчинення особою протягом двох років з дня видачі такого посвідчення не більше двох адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та невчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 Кримінального кодексу України. Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 з наступними змінами, в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 строком на 30 діб. На теперішній час дію воєнного стану продовжено. Відповідно до статей 12-1, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінет Міністрів України Постановою від 3 березня 2022 року № 184 «Деякі питання допуску водіїв до керування транспортними засобами» встановив, що у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа допускається до керування транспортними засобами за наявності у неї національного посвідчення водія України, виданого їй вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився. Ключовим юридичним фактом, який зумовлює дію вказаної норми Постанови Кабінету Міністрів України №184 від 03.03.2022, є факт закінчення строку дії посвідчення водія України. Норми Постанови Кабінету Міністрів України № 184 від 03.03.2022, з наступними змінами, є діючими на даний час, а тому позивач, який вперше отримав національне посвідчення водія, строк дії якого закінчився, допускається до керування транспортними засобами відповідної категорії. Як зазначено попередньо, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що у визначеному Положенням № 340 алгоритмі дій щодо обміну посвідчення водія, виданого особі вперше, після закінчення строку його дії, відсутні строки, протягом яких особа повинна здійснити такий обмін (як, наприклад, у разі зміни персональних даних (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), стать) власник посвідчення водія зобов`язаний здійснити його обмін не пізніше десяти днів з дня отримання нового документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України чи спеціальний статус особи), тоді як згідно з усталеною практикою Європейського Суду з праві людини, які в силу приписів частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» разом з Конвенцією підлягає застосуванню судами як джерело права, Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Водночас, наявність прогалин та нечіткостей правового регулювання, неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, не повинно звужувати обсяг прав, гарантованих законом та зобов`язує державу в особі компетентних органів застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Згідно з статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Підсумовуючи вказане, враховуючи практику ЄСПЛ, мету прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 184 від 03.03.2022, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки позивач пред`явив поліцейському національне посвідчення водія України, видане вперше на право керування транспортними засобами відповідної категорії, строк дії якого закінчився, та в силу приписів зазначеної Постанови у період дії воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану особа з таким посвідченням допускається до керування транспортними засобами, тому позивач не допустив порушення вимог пункту 2.1 «а» ПДР. Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в діях позивача відсутня об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП, тоді як відповідачем не доведено наявність в діях позивача складу вказаного адміністративного правопорушення та, як наслідок, не доведено правомірності прийнятої постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №224180 від 13.03.2023. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення статей 317 та 286 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted