Рішення адміністративного суду від 2023-03-28 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора №113к від 03.09.2019; - поновити [PERSON] в органах прокуратури України на посаді керівника Вінницької обласної прокуратури; - стягнути з Вінницької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2589733,88 грн.; - допустити рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 82332,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Генерального прокурора від 03.09.2019 №113к [PERSON] звільнено з посади прокурора Вінницької області на підставі п.1 ч. 1 ст. 41 Закону України "Про прокуратуру". Позивач вказує, що звільнення відбулося проти його волі із застосуванням психологічного тиску та грубим порушенням ЗУ "Про прокуратуру" і його трудових прав, гарантованих Конституцією України, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.12.2022 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 113к від 03.09.2019 про звільнення [PERSON] з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури. Поновлено [PERSON] на посаді прокурора Вінницької області та в органах прокуратури або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, з 10.09.2019. Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2019 по 08.12.2022 у розмірі 1 854 902, 09 грн. з подальшим відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Вінницької обласною прокуратурою та Офісом Генерального прокурора подано апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційних скаргах. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідачів підтримала вимоги апеляційних скарг з викладених у них підстав, представник позивача просив відмовити у їх задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] з 1997 року працював в органах прокуратури. Наказом Генерального прокурора України № 318к від 25.03.2014 [PERSON] призначено прокурором Вінницької області строком на 5 років. Наказом Генерального прокурора України №24к від 21.02.2019 [PERSON] призначено прокурором Вінницької області строком на 5 років з 26.03.2019. 03.09.2019 [PERSON] подав заяву про звільнення із займаної посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури з 09.09.2019 року за власним бажанням. 03.09.2019 Наказом Генерального прокурора №113к державного радника юстиції 2 класу [PERSON] звільнено з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури з 09 вересня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру») (а.с.96). Старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань Ковальчуком Ю., направлено лист №10-5-02-01-6927 від 18.05.2022 [PERSON] та повідомлено, що у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні №62020000000000653 від 13.08.2020 за заявою [PERSON] про вчинення колишнім Генеральним прокурором [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, під час звільнення у вересні 2019 прокурорів низки областей зібрано дані, що свідчать про порушення порядку звільнення позивача з адміністративної посади прокурора Вінницької області. Зокрема повідомлено [PERSON] , що в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 41 ЗУ "Про прокуратуру" Генеральним прокурором Рябошапком Р.Г. не вносилося до Ради прокурорів України звернення щодо внесення рекомендацій про звільнення [PERSON] з адміністративної посади та, відповідно, Радою прокурорів такі рекомендації не надавалися. У зв`язку із зазначеним, ДБР повідомлено позивача про право звернутися до бюро розслідувань із заявою про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №62020000000000653 від 13.08.2020. Враховуючи зазначений лист ДБР, позивач, не погодившись з наказом про звільнення його з адміністративної посади та зазначаючи про тиск на нього під час написання заяви про звільнення із займаної посади, звернувся до суду з даним позовом. Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції враховуючи те, що відповідач належними та допустимими доказами не довів факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням та не спростував твердження останнього про подання ним цієї заяви без дійсного наміру достроково припинити повноваження на адміністративній посаді, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій ст. 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на працю, а тому, підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Вінницької області або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення. Також суд зазначив, що кількість днів вимушеного прогулу позивача з 10 вересня 2019 року по 08 грудня 2022 року (день винесення рішення у даній справі) становить 823 робочих дні та середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний період складає 1854902,09 (2253,83 х 823) грн, яка визначена без врахування податків та обов`язкових платежів. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. Спеціальні норми права, пов`язані з проходженням публічної служби на посадах прокурорів, викладені у Законі України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Однією з гарантій незалежності прокурора, що передбачена статтею 16 Закону України «Про прокуратуру», є особливий порядок призначення прокурора на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності. Згідно з частиною третьою цієї статті, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. Розділом V Закону №1697 визначено порядок зайняття посади прокурора та порядок звільнення прокурора з адміністративної посади. Статтею 41 Закону №1697 унормовано порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 41 звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 Закону №1697, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав: 1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням; 2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1-3 частини третьої статті 39 цього Закону); 3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов`язків, установлених для відповідної адміністративної посади; 4) наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. У той ж час згідно частини 2 статті 41 Закону №1697 повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі: 1) закінчення строку перебування на адміністративній посаді; 2) звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора. Аналізуючи наведене вище, слід дійти висновку, що у разі подання керівником регіональної прокуратури заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, такий прокурор звільнявся з адміністративної посади Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України (у редакції Закону №1697 чинного на момент звільнення позивача). Водночас суд звертає увагу, що повноваження прокурора на адміністративній посаді могли бути припинені у зв`язку із звільненням з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора. Підсумовуючи наведене, варто відзначити, що у разі подання керівником регіональної прокуратури заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, його звільнення могло відбутися виключно за наявності рекомендації Ради прокурорів України; або його повноваження могли бути припинені у разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора. З матеріалів справи вбачається, що 03.09.2019 [PERSON] подав на ім`я Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. заяву про звільнення його із займаної адміністративної посади прокурора Вінницької області та з органів прокуратури з 09 вересня 2019 року. Отже, оцінюючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача з посади прокурора Вінницької області суд приймає до уваги положення статті 41 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону від 14.20.2014 №1697-VII) згідно якої, звільнення позивача з займаної посади мало б відбутися за рекомендацією Ради прокурорів України. Водночас, матеріалами справи підтверджено та не заперечується Офісом Генерального прокурора, що згода на звільнення з посади прокурора [PERSON] . Радою прокурорів України не надавалась, у зв`язку із не надходженням до Ради прокурорів України відповідних звернень, ані від позивача, ані від Генерального прокурора України. Отже, вказані вимоги Закону було порушено при звільненні позивача. При цьому судом критично оцінені доводи апелянтів щодо законності звільнення [PERSON] з адміністративної посади за власним бажанням без погодження з Радою прокурорів України, оскільки згідно з п.6 ч. 1 ст. ЗУ "Про прокуратуру" керівник регіональної прокуратури є адміністративною посадою, в свою чергу подання заяви про звільнення прокурора за власним бажанням, в тому числі прокурора який займає адміністративну посаду, є умовою звільнення з посади в порядку, визначеному статтею 41 Закону. Крім того, позивач зазначає, що заяву про звільнення ним подано під тиском, з приводу чого ДБР направлено йому листа від 18.05.2022 у межах кримінального провадження № 62020000000000653 від 13.08.2020 року, та, зокрема, запропоновано подати заяву про визнання потерпілим (а.с. 22-23). Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про звільнення особи, суди повинні з`ясувати чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення (для прикладу дивись постанови Верховного Суду від 24.03.2020 року, справа №553/629-18, від 26.10.2016 року, №6-1269цс16). При цьому суд звертає увагу, що у праві під волею розуміють суб`єктивний прояв ставлення особи до своїх дій або до дій, спрямованих на вчинення правочину для досягнення відповідної юридичної мети. Воля людини - це внутрішній психічний елемент, який для інших осіб є непомітним; для того щоб воля однієї особи могла стати підставою для її звільнення, необхідно, щоб вона була виражена назовні словами, листуванням чи іншими діями, які б свідчили про її наявність. Іншими словами, для вчинення будь-якого юридичного акту, необхідні не тільки наявність волі, але і її зовнішнє виявлення. Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі №821/761/17. Поряд з цим, суд також вважає за доцільне відмітити ту обставину, що зі змісту ст.38 Кодексу вбачається, що фактично за працівником закріплено право протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення відкликати дану заяву, а також залишитися на роботі і після спливу цього строку шляхом невчинення активних дій щодо вимагання розірвання трудового договору. Суд вважає, що звільнення позивача у вказаний спосіб у день подання ним заяви про звільнення за відсутності будь-якого обґрунтування причин та необхідності такого звільнення до спливу 14-денного терміну призвело не лише до порушення права позивача на відкликання заяви про звільнення та продовження трудового договору, а й фактично позбавило останнього взагалі можливості скористатися таким правом. Вказана заява не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується припинити (розірвати). На переконання суду, приймаючи рішення про звільнення позивача за власним бажанням, відповідач повинен був діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Так, суд знаходить обґрунтованими доводи позивача, що заява про звільнення 03 вересня 2019 року написана ним під тиском, що підтверджується фактом відкриття ДБР кримінального провадження №62020000000000653 про протиправні дії колишнього Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. під час звільнення з посад прокурорів низки областей, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.365 КК України. Як встановлено під час кримінального провадження № 62020000000000653, у вересні 2019 року окрім позивача, заяву на звільнення з посади вимушено написали прокурори й інших областей, зокрема, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Івано-Франківської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Одеської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Херсонської, Черкаської та Чернігівської областей, що додатково свідчить про обґрунтованість доводів позивача. Викладене у сукупності підтверджує обставини здійснення тиску на позивача, з боку Генеральної прокуратури України, та як наслідок, відсутності волевиявлення [PERSON] на написання заяви на звільнення з посади прокурора області за власним бажанням. З урахуванням зазначених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ Генерального прокурора України № 113к від 03.09.2019 про звільнення [PERSON] з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури є протиправним та підлягає скасуванню. Також суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача в органах прокуратури на посаді прокурора Вінницької області або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, що відпоідає нормам ст.235 КЗпП України. Доводи апеляційних скарг висновків суду у вказаній частині не спростовують. Правова оцінка встановлених обставин справи у вказаній частині судом першої інстанції дана вірно. Порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Аналізуючи доводи апеляційних скарг щодо невірного розрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженого до стягнення, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Верховний Суд у постанові від 07.10.2020, що прийнята у справі № 826/25472/15 висловив правову позицію щодо застосування до спірних правовідносин при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну України від 08.02.1995 № 100. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Крім того, відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Відтак, позивач підлягав поновленню на роботі з 10 вересня 2019 року і саме з цієї дати обчислюється час його вимушеного прогулу. Стягуючи з Вінницької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 854 902, 09 грн, суд першої інстанції виходив із загальної кількості робочих днів у період з 10.09.2019 по 08.12.2022 у розмірі 823. Втім судом апеляційної інстанції встановлено, що кількість робочих днів за період з 10.09.2019 по 08.12.2022 становить 821. Таким чином, виходячи із кількості робочих днів 821 та розміру середньоденного заробітку позивача 2253,83 грн, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10.09.2019 по 08.12.2022 складає 1\~850 394,43 грн. За вказаних обставин, колегія суддів зазначає про обґрунтованість доводів апеляційних скарги відповідачів щодо невірного розрахунку судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та, відповідно, наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення суми, присудженої до стягнення. Враховуючи викладене, зважаючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про: визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора України № 113к від 03.09.2019 про звільнення [PERSON] з посади прокурора Вінницької області та органів прокуратури; поновлення [PERSON] на посаді прокурора Вінницької області та в органах прокуратури або на рівнозначній посаді тій, яку він обіймав до звільнення, з 10.09.2019, однак враховуючи помилковість визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарги Вінницької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора та зміни судового рішення у відповідній частині. Щодо доводів апелянтів про пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом варто зазначити наступне. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України). Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Отже, заявлений позов стосується проходження публічної служби і строк звернення до суду з даним позовом складає один місяць з дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів унаслідок прийняття відповідачем рішення, вчинення бездіяльності. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 03.01.2020 по справі №9901/625/19 (номер в єдиному реєстрі 86774420). Матеріалами справи підтверджуються доводи позивача щодо причин пропуску строку, які суд вважає поважними, зокрема те, що про порушення порядку звільнення встановленого Законом України "Про прокуратуру" позивач дізнався лише 18.05.2022 з листа Державного бюро розслідувань від 18.05.2022 №10-5-02-01-6927 в якому зазначалося про відсутність рекомендації Ради прокурорів України, яка є обов`язковою для звільнення прокурора області з адміністративної посади. Доводи апелянта про те, що позивач мав дізнатись про відсутність рекомендації РПУ колегія суддів відхиляє, так як законодавством не встановлено обов`язку позивача знати про наявність чи відсутність вказаного рішення, зокрема протягом місячного терміну. Щодо посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.03.2023 по справі №600/6782/21-а, то колегія суддів зазначає, що згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки \~щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Однак, у вказаній постанові зазначено про відсутність підстав для формування Верховним Судом висновків щодо застосування норм матеріального права у цій справі. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Частиною четвертою статті 317 КАС України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. \~

Результат розгляду: partial