Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

28.09.2021р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області та ДКСУ, в якому просив суд: - визнати протиправною відмову ГУ ПФУ в Одеській області стосовно відшкодування йому шкоди, завданої дією норми Закону України ч.3 ст.54 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 28.12.2014р. №76-VIII), за період з 01.01.2015р. до 07.07.2021р., що виникло у відповідності до ч.4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. у справі №3-333/2018 (4498/18); - стягнути з Держави Україна в особі ДКСУ на його користь шкоду у розмірі 439 802,40 грн. за рахунок бюджетних коштів шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримує пенсію по інвалідності ІІ групи, як особа, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, на підставі ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом із тим, незважаючи на прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.04.2021р. у справі №3-333/2018 (4498/18), ГУ ПФУ в Одеській області було відмовлено у відшкодуванні [PERSON] майнової шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, що, на думку останнього, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством. Представники відповідачів, у свою чергу, надали до суду першої інстанції письмові відзиви, у якому позовні вимоги категорично не визнали та мотивовано просили відмовити у їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов [PERSON] - задоволено частково. Визнано протиправною відмову ГУ ПФУ в Одеській області, викладену у листі від 16.09.2021р. №16730-17263/Г-02/8-1500/21. Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 26.08.2021р. про відшкодування шкоди, завданої дією ч.3 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції \~\~від 28.12.2014р. №76-VIII, за період з 01.01.2015р. по 07.07.2021р., у розмірі - 439802,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, [PERSON] (05.01.2022р.) та ГУ ПФУ в Одеській області (11.01.2022р.) подали апеляційні скарги. У своїй апеляційній скарзі [PERSON] посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути його заяву від 26.08.2021р. про відшкодування шкоди та, як наслідок, в частині відмови у відшкодуванні йому шкоди, завданої дією норми ч.3 ст.54 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції від 28.12.2014р. №76-VIII) за період з 01.01.2015р. до 07.07.2021р. у розмірі - 439802,60 грн., було постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та неповного з`ясування судом обставин справи. У зв`язку із цим, позивач просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2021р. в даній частині та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. ГУ ПФУ в Одеській області у поданій ним апеляційній скарзі зазначило, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволених позовних вимог постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило скасувати Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2021р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні адміністративного позову. 27.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Разом із тим, ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. апеляційну скаргу відповідача - залишено без руху Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 16.02.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу [PERSON] , у якому відповідач мотивовано заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість викладених у ній доводів. Позиція [PERSON] щодо апеляційної скарги пенсійного органу викладена у відзиві на адміністративний позов, у якому позивач заперечував щодо доводів ГУ ПФУ в Одеській області та просив залишити її без задоволення. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг учасників справи, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - [PERSON] ( [INFO] ) перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області \~та отримує пенсію, призначену у відповідності до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (І категорії). У зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 07.04.2021 №1-р(ІІ)/2021 по справі №3-333/2018(4498/18), позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою від 28.08.2021р. про відшкодування йому шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, з 01.01.2015р. до 07.07.2021р. у розмірі - 439802,60 грн., однак листом від 16.09.2021р. №16730-17263/Г-02/8-1500/21 відповідачем було відмовлено у такому перерахунку пенсії по інвалідності та проведенні відповідних виплат. Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом. Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив \~\~\~\~\~із часткової обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірного рішення ГУ ПФУ в Одеській області. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із наведеними висновками суду першої інстанції та вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з нормою ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом. За приписом п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Основні ж положення відносно реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991р. №796-XII. За приписами ч.1 ст.49 Закону №796-ХІІ, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Як визначено ч.4 ст.54 цього Закону (в редакції чинній на момент призначення позивачу пенсії), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких було встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком. Порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, \~та пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. У подальшому, 01.01.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014р. №76-VIII, яким текст ст.54 Закону №796-XII, викладено в іншій редакції, якою, зокрема, було передбачено пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990р.р., у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990р.р. не може перевищувати 3 тис. карбованців. При цьому, із урахуванням змін внесених Законом №76-VIII, умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, та пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань. До того ж, 01.10.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII, п.63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, яким, серед іншого, установлено, що норми і положення ст. 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, Кабінету Міністрів України надані повноваження щодо визначення розміру державної і додаткової пенсії, передбачених Законом №796-ХІІ. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. №1210 затверджено «Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який визначає механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи у відповідності до ст.ст.54 і 57 Закону №796-ХІІ. Вказаним порядком визначено, що щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до Закону №796-ХІІ виплачується у таких розмірах: особам, що належать до категорії 1: з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: особам з інвалідністю I групи - 474,50 грн.; особам з інвалідністю II групи - 379,60 грн.; особам з інвалідністю III групи - 284,70 грн. Однак, як загальновідомо, Рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021р. за №1-р(ІІ)/2021 було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч.3 ст.54 Закону № 796-XII у редакції Закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому, згаданим Рішенням Конституційного Суду України врегульовано строк та спосіб його виконання та передбачено, що ч.3 ст.54 Закону №796-XII у редакції Закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність через 3 (три) місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Верховній Раді України протягом 3 (трьох) місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене ст.54 Закону № 796-XII у редакції Закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. У разі не приведення нормативного регулювання, встановленого ст.54 Закону № 796-XII у редакції Закону №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку із втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через 3 (три) місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме ч.4 ст.54 Закону №796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06.06.1996р. №230/96-ВР: «В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком». Згідно з ч.1 ст.91 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017р. №2136-VIII, закони, інші акти або ж їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Суд у своєму рішенні або висновках може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку (ч.1 ст.97 Закону №2136-VIII). У відповідності із зазначеними вище положеннями Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України встановив строк втрати чинності законом, який визнаний неконституційним, а саме через 3 (три) місяці з дня ухвалення рішення, тобто з 07.07.2021. Із урахуванням встановленого Конституційним Судом України порядку та строків виконання цього Рішення від 07.04.2021р. №1-р(ІІ)/2021, умовою виникнення у [PERSON] права на перерахунок пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком було не приведення Верховною Радою України протягом 3 (трьох) місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення (до 07.07.2021р.) нормативного регулювання спірного, у даному випадку, питання у відповідність із Конституцією України. Таким чином, Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. №1-р(ІІ)/2021, на яке посилається позивач, не набуває ретроспективної дії у часі. Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 15.04.2021р. у справі №373/1978/18. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що на виконання Рішення Конституційного Суду України, Верховною Радою України прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021р. №1584-ІХ, який згідно з розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положенням» набирає чинності з 01.01.2022р., окрім п.2 розділу І Закону та п.2 цього розділу, які набирають чинності з 01.07.2021р. У п.2 Закону №1584-ІХ ст.54 викладено в іншій редакції, за якою, в усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для І групи інвалідності - 6000 грн.; для II групи інвалідності - 4800 грн.; для III групи інвалідності - 3700 грн.; для дітей з інвалідністю - 3700 грн. Отже, на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021р. №1-р(ІІ)/2021 Верховною Радою України прийнятий Закон №1584-ІХ, який вносить зміни до Закону №796-ХІІ, що визначає новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відтак, підстави для застосуванню ст.54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №230/96-ВР, яка б передбачала виплату позивачу пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком - відсутні. Судова колегія зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, шляхом відшкодування матеріальної шкоди (завданої дією згаданої вище норми) та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, що притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, та підстави їх виникнення, а тому позовні вимоги про відшкодування шкоди задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, дії відповідача щодо відмови позивачу у відшкодуванні йому шкоди, завданої дією норми ч.3 ст.54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону №76-VIII за період з 01.01.2015р. до 07.07.2021р. є законними та обґрунтованими, а тому доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області є суттєвими та, у свою чергу, свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обсязі встановлених обставин, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не застосував норми Закону і нормативно-правових актів, що врегульовують спірні правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. \~\~\~\~\~\~\~\~В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційних скаргах аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, за таких обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також в зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі.

Результат розгляду: denied