Рішення адміністративного суду від 2022-06-22 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, в якому вказує, що постановою серії ЕАО №5457416 від 07.06.2022 року на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Позивач вважає цю постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки правопорушення він не вчиняв, рухався з дозволеною швидкістю, а постанова інспектора не відповідає вимогам чинного законодавства щодо її складання. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені ним у його позовній заяві. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 14.06.2022 року відповідачам надавався строк для подання відзиву на позов. Однак, вони у встановлений судом строк відзиву на позов та будь-яких доказів на його заперечення не подали. Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАО №5457416 від 07.06.2022 [PERSON] о 11 год. 59 хв. 07.06.2022 року на дорозі М19\~472 км, керуючи транспортним засобом Skoda Octavia № [NUMBER] , рухався зі швидкістю 77 км/год., чим порушив вимоги п.12.4 ПДР- порушення швидкісного режиму в населених пунктах (дозволена швидкість не більше 50км/год.), за що наступає відповідальність, передбачена ч.1 ст.122 КУпАП. Однак, у постанові відсутні будь-які докази, які б стверджували вину позивача, оскільки особа може бути притягнена до адміністративної відповідальності за наявності правопорушення, яке підтверджене фактичними даними: поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, свідків, показань технічних приладів та засобів фото- і відеоспостереження та іншими документами. Так, пунктом 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год. Частиною 1 ст.122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтями 75, 76 КАС України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи викладені у позовній заяві письмові пояснення позивача та відсутність належних та достовірних доказів вини позивача, суд позбавлений можливості належним чином встановити, що місце вчинення правопорушення дійсно відповідає, вказаному у оскаржуваній постанові (Чернівецька, Кіцманський, дорога М19,468 км), а як наслідок констатувати не тільки факт перевищення швидкості руху, а і порушення швидкісного режиму саме в зоні дії дорожнього знаку «5.45» - населений пункт, як це передбачено п.12.4 ПДР України. При цьому контроль швидкості повинен відбуватися лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70), позаяк вказане обумовлено ч.2 ст.40 Закону України\~Про Національну поліцію, згідно якої інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку фіксацію повинна бути розміщена на видному місці. Однак, відповідач не надав суду доказів проведення контролю швидкості руху автомобіля, яким керував позивач, в межах дії дорожнього знаку 5.70 ПДР. Окрім того, за положеннями ст.40 Закону України\~Про Національну поліцію\~поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху. Враховуючи вищевикладені положення ст.40 Закону України\~Про Національну поліцію\~№ 580-VІІІ при проведенні фіксації швидкості певного транспортного засобу автоматична фото- і відеотехніка повинна бути розміщена в порядку, визначеному вказаною нормою Закону (стаціонарно вмонтованим способом), натомість ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить приписам ст.40 названого Закону. Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч.2 ст.61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа. Згідно вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення. Приймаючи рішення, суду необхідно керуватись п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», яким визначено, зокрема, що доведення вини має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Окрім того, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року № 14\~Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті\~роз`яснено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Втім, в оскаржуваній постанові не наведено жодного доказу винуватості позивача у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Враховуючи це, оскільки відповідачами не було надано та досліджено доказів на підтвердження винуватості позивача, вина його не доведена будь-якими доказами, притягнення його до адміністративної відповідальності є необґрунтованим. У зв`язку із цим, інспектором поліції безпідставно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, а висновки посадової особи уповноваженої державою на виконання функцій щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, вказані у оскаржуваній постанові, не ґрунтуються на законі та дійсних обставинах. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд враховує положення ч.1 ст.139 КАС України, відповідно до яких при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа, і вважає необхідним відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати по справі в розмірі 496 гривень 20 копійок, які підтверджені квитанцією, що міститься в матеріалах провадження. На підставі ст. 7, ст.132-1, ст.ст.245, 251, 252, 258, 268, 279, 279, 280, 283, 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

Результат розгляду: granted