Рішення адміністративного суду від 2022-09-22 00:00:00+03

01.08.2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Інгулецького відділу у міст Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 21.07.2022 року про примусове повернення його до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.08.2022 року позовні вимоги задоволено. З рішенням суду першої інстанції не погодився Інгулецький відділ у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтував тим, що рішення є непоґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме положень статей 3, 4, 5, 23, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», п.30 ч.2 Указу Президента України від 14.09.2020 року №392/20 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14.09.2020 року «Про стратегію національної безпеки України», ст.21 Закону України від 12.05.2015 року №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану» (в редакції від 15.06.2022 року), та з порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначав, що відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибула в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратила підстави для подальшого перебування та ухиляється від виїзду з України. Відповідно до пп.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів, протягом 180 днів у разі виїзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком виїзду. Апелянт зазначав, що [PERSON] 03.04.2021 року прибув на територію України за паспортним документом громадянина Республіки Молдови через пункт пропуску «Кучурган», перетнувши кордон на автомобільному транспорті по безвізовому режиму, граничний термін дозволеного перебування на території України у [PERSON] спливав 02.07.2021 року, однак він у визначений термін територію України не полишив та продовжив перебувати на території України. 01.09.2021 року стосовно [PERSON] за порушення термінів перебування на території України було винесено рішення про примусове повернення з України та зобов`язання полишити територію України у термін до 01.10.2020 року. Апелянт зазначив, що [PERSON] було роз`яснено можливість повернутися на територію України для перебування 90 днів по безвізовому режиму. [PERSON] з рішенням погодився та виїхав 29.09.2021 року з України, однак повернувся не через 180 днів, а через 105 днів через КПП «Яготин», чим скоротив дозволений термін перебування на території України, який становив 15 діб, [PERSON] мав виїхати з України не пізніше 26.01.2022 року. [PERSON] обґрунтував своє повернення можливістю одружитися та бути при пологах у дружини. Апелянт зазначив, що після одруження 22.01.2022 року, [PERSON] звернувся до міграційної служби із заявою про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні, але термін перебування в Україні на момент звернення становив 86 днів, до виїзду залишалося 4 дні з порушенням п.17 Порядку оформлення видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322, який передбачав, що заява подається за 15 робочих днів до закінчення встановленого терміну перебування в Україні. Апелянт зазначив, що з 24.02.2022 року у зв`язку з введенням воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.2.2022 року №165 було призупинено строки надання дозвільних документів та з 03.03.2022 року відновлено оформлення дозвільних документів з урахуванням воєнного стану. Апелянт зазначив, що 19.07.2022 року стосовно [PERSON] міграційною службою винесено постанову про порушення ним ч.1 ст.203 КУпАП та частин 1, 3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Апелянт зазначав, що відповідно до ст.21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни приймається за порушення міграційного законодавства, в даному випадку порушення термінів перебування на території України, знаходження на території України без дозвільних документів на нелегальному становищі. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що [PERSON] на території України має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] та перебуває у шлюбі з 22.01.2022 року з [PERSON] , яка є громадянкою України, однак, на дату складання та винесення рішення про примусове повернення [PERSON] та до теперішнього часу, останній вважається нелегальним мігрантом, який перебуває на території України, порушуючи міграційне законодавство України, ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надається виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України. Апелянт посилався на практику, викладену у постанові Верховного Суду у постанові від 23.01.2020 року у справі №343/2242/16-а, згідно якої чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушення міграційного законодавства. Апелянт вважав, що твердження суду про наявність певної небезпеки [PERSON] при виїзді до тимчасово окупованої РФ Придністровської Молдавської Республіки, є необґрунтованими, оскільки, рішення про примусове повернення не зобов`язує [PERSON] повертатися саме до країни громадянської належності, він може виїхати до будь-якої країни у зв`язку з тим, що рішення прийнято без заборони в`їзду, [PERSON] має право повернутися на територію України після виконання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні, а також, після повернення до України, знаходячись на легальному становищі, оформити документи для подальшого законного проживання в Україні відповідно до норм чинного законодавства. При цьому апелянт посилався на практику, викладену у постановах Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17, від 22.07.2020 року у справі №522/23909/16-а. На думку апелянта, [PERSON] не надав доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування ч.1 с.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та, що він підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] є громадянином Республіки Молдови, має малолітню дитину [PERSON] , [INFO] та перебуває з 22.01.2022 року у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України [PERSON] . Суд послався на пояснення [PERSON] , згідно яких він проживає в тимчасово окупованій Російською Федерацією Придністровській Молдавській Республіці, у зв`язку з вторгненням зі сторони Російської Федерації на територію України він побоюється, що за його політичні переконання та прихильність до українського народу, а також що він має дружину та дитину, які є громадянами України, його життю або свободі загрожуватиме небезпека зі сторони правоохоронних органів Російської Федерації. Також, побоюється, що його, як військовозобов`язаного можуть залучити до виконання обов`язків військової служби, внаслідок чого також існує ризик примушування його до участі в збройній агресії Російської Федерації проти України. Суд вважав, що відносини [PERSON] з членами його сім`ї, зокрема, дитиною, складають «сімейне життя». Суд зазначив, що відповідач не встановив наявності обставин притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, перебування його в розшуку чи під слідством та судом в Україні на час ухвалення спірного рішення або раніше, обставин, які забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не виявлено. Суд вважав, що [PERSON] у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» перебуває в Україні з дружиною та дитиною, які є громадянами України, та вважається таким, який на законних підставах перебуває на території України. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є громадянином Республіки Молдова. Згідно паспортного документу [PERSON] , він вперше в`їхав на територію України 03.04.2021 року через контрольно-пропускний пункт «Кучуган» по безвізовому режиму. Граничний термін дозволеного перебування на території України у [PERSON] спливав 02.07.2021 року, однак у вказаний термін [PERSON] територію України не залишив. Широківським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за порушення термінів перебування на території України стосовно [PERSON] було винесено рішення про примусове повернення з України та зобов`язано його полишити територію України у термін до 01.10.2021 року, яке [PERSON] виконав добровільно та виїхав з території України 29.09.2021 року. Згідно паспортного документу [PERSON] , він повторно в`їхав на територію України 12.01.2022 року через контрольно-пропускний пункт «Яготин». Граничний термін дозволеного перебування на території України у [PERSON] спливав 11.04.2022 року (90 днів). Встановлено, що 22.01.2022 року [PERSON] зареєстрував шлюб з громадянкою України [PERSON] та [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] . Як вбачається з позовних вимог, 22.01.2022 року [PERSON] звернувся до Широківського сектору Головного управління ДМС у Дніпропетровській області з питання оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, заяву не подавав, одержав консультацію, йому було роз`яснено, що він має право перебувати на території України чотири дні, після чого покинути територію України, одержав бланки документів, які подаються при оформленні посвідки на тимчасове проживання, поїхав готовити документи. Як вбачається з позовних вимог, пояснень [PERSON] і свідка [PERSON] , провідного спеціаліста Інгулецького відділу у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, допитаного в судовому засіданні, [PERSON] телефонував з метою оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак у зв`язку з початком воєнних дій в Україні, на той час надавання адміністративних послуг було зупинено. Встановлено, що наказом Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області від 25.02.2022 року №8 з 25.02.2022 року оголошено простій для працівників структурних і територіальних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та згідно з наказом від 01.03.2022 року №44, з 03.03.2022 року відновлено надання адміністративних послуг ДМС з дотриманням запроваджених у відповідному районі заходів правового режиму воєнного стану. Встановлено, що 19.07.2022 року [PERSON] прибув до Інгулецького відділу у місті Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, однак заяви про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні не подавав. 19.07.2022 року Інгулецьким відділом у місті Кривому Розі Головного управління ДМС у Дніпропетровській області стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення правил перебування іноземців на території України, проживання без документів на право проживання в Україні, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення частин 1, 3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Встановлено, що 21.07.2022 року Інгулецьким районним відділом у м. Кривому Розі Головного управління ДМС в Дніпропетровській області було винесено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Молдова [PERSON] відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Відповідно п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Відповідно до п.18 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідкою на тимчасове проживання є документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Відповідно до ч.14 ст.5, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому ч.4 ст.4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Статтею 4 Закону України «По правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України. Відповідно до підпункту 2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1502.2012 року №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом МВС України від 20.07.2015 року №884 громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Обчислення дозволеного іноземцю, який є громадянином держави з безвізовим порядком в`їзду, строку перебування на території України здійснюють посадові особи Державної прикордонної служби України та Державної міграційної служби України в межах повноважень, визначених законодавством України. Під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів. Відповідно до п.17 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №322 документи для оформлення посвідки подаються не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні. Відповідно до частин 1, 4 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, зокрема за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Аналізуючи обставини справи та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції зазначає, що [PERSON] 12.01.2022 року прибув на територію України через контрольно-пропускний пункт «Яготин» з приватною метою (з його пояснень для оформлення шлюбу) та відповідно вище приведеного законодавства граничний термін його перебування на території України закінчувався 11.04.2022 року (90 днів), після спливу якого [PERSON] набув статусу нелегального мігранта, чим самим порушував міграційне законодавство України. Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» орган міграційної служби має право прийняти рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну, якщо дії іноземця порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Суд зазначає, що [PERSON] не було оскаржено у встановленому порядку дії органу міграційної служби в оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні у січні 2022 року та 19.07.2022 року. Суд зазначає, що [PERSON] не подавав заяву про оформлення йому посвідки на тимчасове проживання в Україні та після 11.04.2022 року, перебуваючи у статусі нелегального мігранта ухилявся від виїзду з території України. Суд не враховує дзвінки [PERSON] до міграційної служби, оскільки єдиною підставою для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні є заява іноземця та додані до неї документи згідно переліку. Із системного аналізу вище приведеного законодавства, іноземець має право подати заяву про оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні до органу міграційної служби не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні, тобто чинним законодавством не передбачено приймання заяви від іноземця, який перебуває у статусі нелегального мігранта та оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні. Суд апеляційної інстанції зазначає, що у [PERSON] була відповідно до чинного законодавства можливість скористатися своїм правом на подачу заяви щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні протягом до 24.03.2022 року включно (15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні - 11.04.2022 року) або оскаржити дій органу міграційної служби стосовно оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні, однак, [PERSON] цим правом не скористався. Суд критично відноситься до висновків суду першої інстанції про те, що при прийнятті рішення відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення та поважати його право на приватне і сімейне життя та зв`язку з цим суд вважав, що [PERSON] перебував на території України на законних підставах. Суд, також, критично відноситься до твердження [PERSON] про побоювання повернення на територію Придністровської Молдавської Республіки, оскільки [PERSON] є громадянином Республіки Молдова, на території якої не ведуться воєнні дії. Натомість на території місця проживання [PERSON] в Україні (Криворізький район Дніпропетровської області) здійснюються обстріли збройними силами російської федерації, тобто є суттєва загроза життю і здоров`ю особи. Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Суд зазначає, що загроза життю і здоров`ю має бути реальна, а не надумана, натомість [PERSON] не надано доказів про реальну загрозу його життю та здоров`ю на території Республіки Молдова, громадянином якої він є. Судом встановлено, що [PERSON] не є біженцем. Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір по суті, керується практикою, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №343/2242/16-а, згідно якою Верховний Суд зазначив, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушення міграційного законодавства України. Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях. Окрім того, позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї. Суд враховує практику, викладену у постанові Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17, згідно якої Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, Суд зауважує, що мотиви задоволення позову судами попередніх інстанцій були обґрунтовані лише на тому, що позивач має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, а тому відповідач повинен був врахувати обставини його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення. Стосовно вказаного висновку, Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від вчинення порушення міграційного законодавства України. Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях. Крім того, Суд підкреслює, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже, зважаючи на наявність зареєстрованого шлюбу позивача з громадянкою України, як законної підстави залишення та подальшого перебування на території України після звернення позивача до органів міграційної служби із наданням посвідки на проживання з вказаних підстав, він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї. Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied