Рішення адміністративного суду від 2022-06-21 00:00:00+03

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач) про: - визнання скасування наказу Генерального прокурора від 23.10.2014 № 2503-ц про звільнення Позивача з посади начальника управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України; - поновлення Позивача на посаді начальника управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України; - стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 і до моменту фактичного поновлення на роботі; - зобов`язання Відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до [PERSON] заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено повністю: - визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від № 2503-ц від 23.10.2014; - поновлено Позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді, що є рівнозначною посаді начальника управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України з 24.10.2014; - стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь Позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 по 22.06.2021 у розмірі 4 861 241,19 грн; - зобов`язано Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей застосування до Позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем не доведено наявності підстав для застосування до Позивача заборон, визначених Законом України «Про очищення влади», та для його звільнення з посади в порядку пункту 7-2 статті 36 КЗпП України, та зазначив, що люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника повинна бути доведена в кожному конкретному випадку. Вирішуючи спір у частині позовних вимог щодо стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно обчислювати із врахуванням підвищених тарифних ставок і посадових окладів шляхом коригування на коефіцієнт їх підвищення. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю, стверджуючи, що наказ про звільнення Позивача із займаної ним посади був прийнятий Генеральним прокурором України на підставі та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством. Разом з тим, Апелянт зазначає, що Позивача було безпідставно поновлено на роботі в Офісі Генерального прокурора, а не на посаді, з якої його звільнено в Генеральній прокуратурі України, що суперечить вимогам законодавства та практиці Верховного Суду. При цьому, Апелянт зазначає, що посади в Офісі Генерального прокурора не є рівнозначними посадам в Генеральній прокуратурі України і призначення особи на посаду в Офісі ГП без проходження атестації суперечить законодавчим приписам і є неможливим. Крім того, на переконання Апелянта, судом першої інстанції неправильно визначено суму середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь Позивача, а саме безпідставно застосовано коефіцієнт підвищення посадового окладу. Також, на думку Апелянта, при визначенні розміру виплати Позивачу середнього заробітку слід керуватися нормами права, які діють станом на час проведення відповідного розрахунку. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції неправильно визначив середній заробіток Позивача, з якого слід розраховувати компенсацію за час вимушеного прогулу. Апелянт вважає, що сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу Позивача становить 1 422 113,00 грн з розрахунку 803,00 грн х 1771 робочий день. З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2021 та від 20.01.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказами Генерального прокурора України від 16.11.2010 № 1485-к, відповідно до статей 15, 16 Закону України «Про прокуратуру», було призначено старшого радника юстиції [PERSON] заступником прокурора Автономної Республіки Крим та затверджено членом колегії прокуратури автономії. Наказом Генерального прокурора України від 04.09.2014 № 1077ц, відповідно до статті 15 Закону України «Про прокуратуру», призначено старшого радника юстиції [PERSON] начальником управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України. 17.10.2014 [PERSON] подано на ім`я Генерального прокурора України рапорт, яким відповідно до статті 4 Закону України «Про очищення влади» надано згоду на проведення перевірки та отримання відомостей щодо нього. За результатами вивчення особової справи № 965 Позивача було складено довідку про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 17.10.2014, в якій зазначено, що за результатами вивчення встановлено, що в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 [PERSON] обіймав сукупно не менше одного року (3 роки 3 місяці) посаду, яку віднесено до категорії «керівник, заступник керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України». 23.10.2014 Генеральним прокурором України видано наказ № 2503-ц, яким

Результат розгляду: partial