Рішення адміністративного суду від 2023-04-24 00:00:00+03

04.09.2020 року [PERSON] звертався до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 06.03.2020 р. №126/03.18-р про відмову в перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою від 27.02.2020 р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді згідно з довідкою Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2020 р. №8-15/45/2020, з урахуванням фактично сплачених сум, з 19.02.2020 р. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року, яке набрало законної сили 04.12.2020 року, адміністративний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 06.03.2020 р. №126/03.18-р про відмову в перерахунку [PERSON] щомісячного грошового утримання судді у відставці згідно із заявою від 27.02.2020 р. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання судді згідно з довідкою Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2020 р. №8-15/45/2020 з 19.02.2020 р., з урахуванням фактично сплачених сум. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь [PERSON] судовий збір в сумі 840,80 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн. У встановленні місячного строку для виконання рішення суду суд відмовив. 18.01.2023 року [PERSON] в порядку статті 382 КАС України подав до суду першої інстанції заяву, в якій просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення у цій адміністративній справі та встановити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області місячний строк для подання звіту про виконання судового рішення. В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що відповідачем в добровільному порядку проведено перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці. Рішення суду залишається не виконаним у повному обсязі, а саме залишається не виплаченою заборгованість довічного грошового утримання. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2023 року у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення судового контролю відмовлено. Проаналізувавши положення статтей 370, 372 та 382 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, але його виконання забезпечується, у першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, матеріалами справи не підтверджено, що позивачем вичерпано загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження» внаслідок невиконання відповідачем рішення у добровільному порядку. Доказів того, що процедуру примусового виконання рішення суду завершено без його фактичного виконання матеріали справи також не містять. З огляду на не підтвердженість умисного невиконання відповідачем рішення суду в повному обсязі, а також на відсутність результату по завершенню процедури примусового виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість поданої заяви та необхідність залишення заяви без задоволення. Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви, поданої в порядку статті 382 КАС України, у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням статті 382 КАС України і помилково не враховано, що для застосування заходів судового контролю, передбачених наведеною нормою адміністративного процесуального законодавства, є обставини, що свідчать про невиконання рішення суду. Встановлення дійсних причин виникнення затримки у виконанні судового рішення, правовий аналіз дій суб`єкта владних повноважень, здійснених та спрямованих на виконання судового рішення, а також встановлення обставин, які впливають на виконання рішення, забезпечується відповідним адміністративним судом на стадії контролю за виконанням судового рішення. Посилаючись на обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, апелянт наполягає на тому, що факт не виконання рішення підтверджує безумовні правові обставини для застосування положень статті 382 КАС України і встановлення судового контролю в адміністративній справі. Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Вказані положення Основного Закону кореспондуються із приписами частин 2, 3 статті 14 КАС України, згідно яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Аналогічні положення щодо обов`язковості судових рішень містять норми статті 370 КАС України. Апеляційний суд враховує, що у цій справі в судовому порядку підтверджено право позивача на перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді, виходячи із суддівської винагороди працюючого судді відповідного суду. На відповідні звернення Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повідомило позивачу про виконання рішення по справі №400/3687/20 в межах покладених судом на орган пенсійного фонду зобов`язань. Так, на виконання судового рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Також, Управлінням складено розрахунок суми, що підлягає виплаті [PERSON] на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2020 року по справі №400/3687/20. У тому числі, у зв`язку із не виконанням судового рішення у повному обсязі позивачем у жовтні 2021 року пред`явлено виконавчий документ, виданий по справі №400/3687/20, до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Згідно інформації про виконавче провадження ВП 67403533, державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа по справі №400/3687/20 та здійснюються заходи з примусового виконання рішення суду. На момент звернення із заявою про встановлення судового контролю виконавче провадження не закінчено. Як свідчать обставини справи, рішення суду фактично не виконано в частині виплати на користь позивача перерахованого Управлінням довічного грошового утримання. Апеляційний суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Частинами 2, 3 вказаної статті адміністративного процесуального законодавства передбачено, що за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Згідно із частиною 7 цієї статті сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання. Повторне невиконання цього обов`язку тягне за собою застосування наслідків, установлених частинами першою і другою цієї статті, але розмір нового штрафу при цьому збільшується на суму штрафу, який було або мало бути сплачено за попередньою ухвалою. У частині 8 статті 382 КАС України передбачається, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу. Таким чином, вказаними положеннями КАС України регламентовано право суду зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови, а саме - невиконання рішення суду. Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 07 червня 2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява №30779/04). На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтями 14, 370 КАС України. Фактичне (не у повному обсязі) не виконання рішення суду, що набрало законної сили, є достатньою правовою обставиною для застосування судом заходів судового контролю. Натомість встановлення дійсних причин виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналіз відповідних актів законодавства та дій суб`єкта владних повноважень, здійснених та спрямованих на виконання судового рішення, перевірка їх відповідності вимогам законодавства, встановлення наявності та форми вини відповідної посадової особи, здійснюються відповідним адміністративним судом саме на стадії судового контролю за виконанням рішення. Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на необхідність обов`язкового документального підтвердження усіх вчинених суб`єктом владних повноважень дій, спрямованих на виконання рішення суду. Лише у такому випадку буде досягнута об`єктивність з`ясування обставин, пов`язаних із виконанням рішення суду. При цьому, з наявного в матеріалах справи розрахунку суми, що підлягає виплаті на виконання судового рішення, не можливо встановити фактичність (дійсність) дій, вчинених суб`єктом владних повноважень задля виплати належного позивачу довічного грошового утримання. Разом з цим, слід зазначити, що у цій адміністративній справі судом не забезпечується судовий контроль за виконанням судового рішення в порядку статті 287 КАС України, що вказує на помилковість висновків суду про неможливість розгляду по суті поданої заяви через необхідність завершення загального порядку примусового виконання рішень, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Отже, колегія суддів вважає, що сам факт не виконання у повному обсязі рішення суду на момент звернення позивача із заявою в порядку статті 382 КАС України підтверджує обставини для встановлення судом судового контролю в адміністративній справі. З огляду на викладене, оскільки висновки суду не відповідають нормам процесуального законодавства та обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Результат розгляду: granted