Рішення адміністративного суду від 2023-07-18 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом в якому просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії РАП №1234434921 від 28 квітня 2023 року за ч.1 ст. 122 КУпАП про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване за допомогою технічного засобу щодо [PERSON] ; справу про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП закрити; стягнути з Муніципальної інспекції Житомирської міської ради на користь [PERSON] судові витрати у сумі 1073, 60 коп. В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуваною постановою провідного спеціаліста - інспектора з паркування сектору контролю за паркуванням Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Когута В.В. його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за те, що він здійснив зупинку в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено", чим порушив розділ 33 ПДР України. Зазначену постанову вважає незаконною, оскільки його транспортний засіб стояв як мінімум в 6 метрах до проїзної частини як вулиці Івана Франка, так і Великої Бердичівської і не створювало жодної небезпеки для руху автотранспорту цими вулицями. Також просив суд врахувати п. 14.5.29 ДСТУ 4100-2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування», згідно якого правила застосування дорожнього знаку 3.34 "Зупинку заборонено" стосуються лише проїзної частини аби не створювати перешкоду руху транспортного засобу. Ухвалою від 29.05.2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 13 липня 2023 року від представника відповідача Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Булій К.А. надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також зазначає, що на фото доказової бази по адміністративному правопорушенню серії ІЖ00044507 чітко вбачається, що дорожній знак 3.34 "Зупинку заборонено" встановлено на перехресті вулиць Великої Бердичівської та Івана Франка (в районі будинку №41 по вул. Великій Бердичівській). Також звертає увагу на те, що транспортний засіб з реєстраційним номером [NUMBER] розташовано на тротуарі і цей факт не заперечується позивачем в адміністративному позові. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду постановою від 19.12.2019 року у справі №686/13619/17 дійшов висновку, що тротуар, як і проїзна частина, є складовими елементами дороги загалом. Тому дорога - це не лише проїзна частина, по якій рухається автомобільний транспорт, але й пішохідна зона, в тому числі й тротуар. Верховний Суд вказав, що дія забороненого знаку поширюється на всю дорогу (той бік дороги на якому його встановлено), елементом якої є тротуар, саме зовнішній край якого обмежує дорогу по ширині (а.с.24-30). Відповідач інспектор з паркування сектору контролю за паркуванням Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Когут В.В. подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що при розгляді справ про адміністративне правопорушення інспектори відповідного органу діють не як самостійні суб`єкти владних повноважень, а від імені виконавчих комітетів, тому він як відповідна посадова особа не може виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган (а.с.38). Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Заперечив ту обставину, що стояв в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено". Представник відповідача Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Булій К.А. в судовому засіданні заперечила щодо заявлених позовних вимог та вказала, що позивачем здійснено зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено", чим порушено Правила дорожнього руху України. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов висновку про наступне. Відповідно до ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу, в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Встановлено, що 28.04.2023 провідним спеціалістом - інспектором з паркування сектору контролю за паркуванням Муніципальної інспекції Житомирської міської ради Когутом Віталієм Володимировичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП №1234434921 до повідомлення серії ІЖ №00044507, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП (а.с. 6, 32). Як зазначено в оскаржуваній постанові, 17 квітня 2023 року о 09 год. 39 хв. транспортним засобом AUDI Q5, р.н. [NUMBER] здійснено зупинку в районі будинку, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Велика Бердичівська, 41, чим порушено вимоги пункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху «Зупинку заборонено». Правопорушення зафіксовано технічним засобом LOGIC INSTRUMENT FIELDBOOK K 80V2 333211. У відповідності до ч.ч 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до частини третьої статі 219 Кодексу України про адміністративні правопорушення від імені виконавчих комітетів міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою і сьомою статті 122, цього Кодексу, і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені виконавчим комітетом міської ради посадові особи виконавчих органів міської ради - інспектори з паркування. Статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. У статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення закріплено обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Частиною першою статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення вбачається, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. За положеннями ст. 279-1 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу. Якщо адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, третьою та сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки), частинами першою, другою та восьмою статті 152-1 цього Кодексу, зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування зобов`язані розмістити на лобовому склі транспортного засобу копію постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення) або повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності (якщо технічні можливості не дозволяють встановити відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2цього Кодексу, на місці вчинення правопорушення). Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити відомості, передбачені частинами другою четвертою статті 283 цього Кодексу, крім відомостей про особу, стосовно якої розглядається справа. Повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності має містити також інформацію про порядок виконання адміністративного стягнення, у тому числі реквізити для сплати 50 відсотків розміру штрафу протягом 10 банківських днів з дня вчинення відповідного правопорушення, що вважатиметься виконанням адміністративного стягнення у повному обсязі. Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Згідно з частиною третьою статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема, про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався). Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (зі змінами та доповненнями) (далі ПДР України). За правилами п.1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Відповідно до п.8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальника. Згідно п. 8.2-1 ПДР України, дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам Державного стандарту. Так, згідно пункту 14.5.29 ДСТУ 4100-2021 «Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування», знак 3.34 «Зупинку заборонено» застосовують, щоб заборонити зупинку і стоянку ТЗ. Його встановлюють з того боку дороги, на якому вводять заборону. На ділянках доріг, де кількість смуг для руху в одному напрямку дві і більше, знак 3.34 потрібно застосовувати там, де, залежно від інтенсивності руху (таблиця 36) під час об`їзду ТЗ, що зупинилися, створюється підвищена небезпека зіткнення. Відповідно до п.8.4 ПДР України дорожні знаки поділяються на групи: а) попереджувальні знаки. Інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду; б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги; в) заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі; г) наказові знаки. Показують обов`язкові напрямки руху або дозволяють деяким категоріям учасників рух по проїзній частині чи окремих її ділянках, а також запроваджують або скасовують деякі обмеження; ґ) інформаційно-вказівні знаки. Запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила; д) знаки сервісу. Інформують учасників дорожнього руху про розташування об`єктів обслуговування; е) таблички до дорожніх знаків. Уточнюють або обмежують дію знаків, разом з якими вони встановлені. Відповідно до п.п. «а» п. 15.10 ПДР України, стоянка забороняється у місцях, де заборонена зупинка. Згідно з п.п. "б" п. 15.10 ПДР України, стоянка забороняється на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками). Відповідно до п.п. "в" п. 15.10 ПДР України, стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. Згідно з п.п. "б" п. 15.10 ПДР України, стоянка забороняється у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів. Відповідно до пп.3.34, п.3 розділу 33 ПДР України, визначено графічне зображення знаку «Зупинку заборонено». Забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу). Згідно з ч.1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. Позивач в судовому засіданні заперечив ту обставину, що стояв в зоні дії знаку 3.34 "Зупинку заборонено". Суд зазначає, що з наявних в матеріалах справи фотоматеріалів, отриманих під час фотозйомки правопорушення, автомобіль позивача стоїть в місці, яке є перетином тротуарів двох вулиць В.Бердичівської та І.Франка, а оскільки знак 3.34 "Зупинку заборонено" розміщений після перехрестя з вул. І.Франка, то не зрозуміло чи потрапляє в його зону дії автомобіль позивача, який явно знаходиться на значній відстані від вул. Бердичівської посеред тротуару. Також суд зазначає, що в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.12.2019 року у справі №686/13619/17 обставини справи відрізняються, оскільки у справі, що розглядається автомобіль розташований на тротуарі з перетином двох вулиць. Також позивач посилається на положення ДСТУ 4100:2021 "Безпека дорожнього руху. Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування". У справі №688/13619/17 Верховний Суд не здійснював аналіз положень вказаного Національного стандарту України. Суд частково погоджується з доводами позивача, що застосування положення п. 14.5.29 знаку 3.34 "Зупинку заборонено" спрямоване на врегулювання руху транспортного засобі по проїзній частині дороги. Разом з тим в даному пункті вказується, що знак 3.34 "Зупинку заборонено" дозволено застосовувати і в інших випадках, де потрібно заборонити зупинку і стоянку транспортного засобу для забезпечення безпеки дорожнього руху. На думку суду безпека руху включає в себе як безпеку руху транспортного засобу так і безпеку руху пішоходів, тобто всіх учасників дорожнього руху. Тому при застосування вимог знаку 3.34 "Зупинку заборонено" потрібно виходити з конкретних обставин. Суд вважає, що дія знаку 3.34 "Зупинку заборонено" стосується напрямку руху по конкретній стороні дороги, при цьому повинні враховуватися інші елементи дороги (вулиці), зокрема перетин з іншими дорогами, пішохідні зони, житлові зони тощо. В даному випадку суд вважає, що при вирішенні питання порушення позивачем ПДР України слід було виходити з вимог розділу 15 Правил дорожнього руху України, зокрема п.15.10 в т. ч. п.п. "а", "б", "в", "д". Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 14.03.2018 р. у справі № 760/2846/17 зазначив, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Проте, відповідачем належними доказами не доведено факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, саме позивачем. Частиною 3 ст.286 КАС України передбачено вичерпний перелік рішень які має право прийняти місцевий загальний суд як адміністративний за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. На підставі вищенаведеного, постанова про притягнення [PERSON] адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. При подачі позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією від 22.05.2023, яка долучена до матеріалів справи (а.с.1). Сплачену суму судового збору було зараховано до спеціального фонду державного бюджету України. Поряд з цим, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України Про судовий збір від 08.07.2011 № 3674-VI, які пільги за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" визначено, що з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум працездатних осіб встановлений у місячному розмірі 2684,00 грн. Отже, позивачу необхідно було сплатити судовий збір у сумі 536,80 грн. (2684,00*0,2). Згідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі № 757/52466/18-а. Таким чином, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 536,80 грн. підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Муніципальної інспекції Житомирської міської ради. При цьому, варто зауважити, що позивач має право звернутися до суду з клопотанням про повернення йому зайво сплаченого судового збору.

Результат розгляду: granted