Вид судочинства: commercial
Суддя: Плотницька Н.Б.
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02

Обставини справи:
За договором з Програмою розвитку ООН в Україні (далі - ПРООН) від 02.12.2015 № 2015/145 Товариством з обмеженою відповідальністю "Міранда" розроблено програмне забезпечення системи електронного декларування України. 01.07.2016 ПРООН з Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" укладено Інституційний договір № 2016/45 на послуги оренди обладнання для розгортання системи електронного декларування, вартість яких складала 100 000,00 грн на місяць. За Угодою від 25.08.2016 про переведення прав за Інституційним договором ПРООН передала свої права і зобов`язання до Національного агентства на тих самих умовах, що в ньому встановлені, за винятком привілеїв та імунітетів ООН, які не поширюються на Національне агентство. Відповідно до акту приймання-передачі від 27.07.2016 № 1 та згідно з Угодою між Урядом України і ПРООН від 18.06.1993, за проектом "Прозорість та доброчесність публічного сектору України" ПРООН передано до Національного агентства програмне забезпечення системи електронного декларування України разом з усіма правами інтелектуальної власності, у тому числі виключним правом на володіння, користування та розпорядження. Технічним майданчиком для розміщення технічних засобів (серверного обладнання) системи електронного декларування України, орендованих у Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр", є майданчик Державного підприємства "Українські спеціальні системи" (далі - ДП "УСС"). Для організації захищеного доступу до мережі Інтернет та інженерної інфраструктури Державним підприємством "Українські спеціальні системи"було створено інформаційно-телекомунікаційну систему "Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування" (далі - ІТС ЄДРД), власником та утримувачем якого є Національне агентство. Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" листом від 28.09.2016 № 195-2016 повідомило Національному агентству про свою зацікавленість у продовженні договірних відносин на аналогічних умовах на 2017 рік, тобто надання в оренду комп`ютерного обладнання, на якому розміщено ІТС ЄДРД за 100 000,00 грн на місяць. Враховуючи закінчення строку дії договору оренди серверного обладнання оплату за яким здійснювало ПРООН, у подальшому договори щодо користування обладнанням для розгортання системи електронного декларування укладались безпосередньо Національним агентством з Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр". Упродовж 2017-2019 роках Національним агентством з Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" було укладено ряд договорів про надання послуг з оренди обладнання. Так, 07.02.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (відповідач у справі, виконавець за договором) та Національним агентством з питань запобігання корупції (позивач у справі, замовник за договором) укладено договір про надання послуг з оренди обладнання № 9/19, відповідно до умов пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з оренди обладнання, що визначене в додатку 1 до цього договору, згідно з ДК 021:2015 - 99999999-9 не відображене в інших розділах, а замовник, в межах видатків, передбачених кошторисом за КПКВК 6331010 КЕКВ 2240, прийняти та оплатити надані послуги. Відповідно до пункту 3.2.4. договору замовник зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі оплачувати надані виконавцем послуги відповідно до умов цього договору та додатків до нього. Як убачається зі змісту пункту 4.1 договору вартість послуг встановлюється на підставі розрахунку вартості послуг (додаток № 3) та відповідно до протоколу погодження договірної ціни послуг (додатку № 4), які є невід`ємною частиною договору, та складає 413 000 грн 00 коп. (в тому числі 365 000 грн 00 коп. оренда серверного обладнання та 48 000 грн 00 коп. оренда системи моніторингу), в тому числі ПДВ в сумі 68 833 грн 33 коп. за місяць. Загальна вартість за цим договором без ПДВ становить 4 130 000 грн 00 коп., крім того ПДВ 20% - 826 000 грн 00 коп., що разом складає 4 956 000 грн 00 коп. Пунктом 6.1 договору визначено, що цей договір набирає чинності з моменту укладення та діє до 31 грудня 2019 року, у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди. Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі. В обґрунтування заявлених позовних вимог, прокурор зазначає, що договір про надання послуг оренди обладнання від 07.02.2019 № 9/19 укладено всупереч вимогам законодавства, у тому числі бюджетного, а також в умовах відсутності конкуренції та економії бюджетних коштів, що є підставою для визнання його недійсним. Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги прокурора є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Законом України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлюються правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. У пункті 9 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) законодавець дав визначення замовникам на яких поширюється дія вказаного закону. Замовники - органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів;органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків. До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав. Конструкція цієї норми дає підстави вважати, що замовником у розумінні цього Закону є, зокрема, юридична особа, яка забезпечує потреби держави або територіальної громади та має хоча б одну із наведених ознак, а саме: є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; володіє більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків. Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведеною у постанові від 21.07.2021 по справі № 904/5935/20. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон застосовується до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 000 грн 00 коп., а робіт - 1,5 мільйона гривень. Частиною 7 статі 2 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом, та укладання договорів, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) закупівля може здійснюватися шляхом застосування однієї з таких процедур: відкриті торги; конкурентний діалог; переговорна процедура закупівлі. Водночас, згідно зі статтею 20 Закону України "Про публічні закупівлі" відкриті торги є основною процедурою закупівлі. Приписами пункту 5 частини 2 статті 35 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що переговорна процедура закупівлі застосовується замовником як виняток у разі - потреби здійснити додаткову закупівлю в того самого постачальника з метою уніфікації, стандартизації або забезпечення сумісності з наявними товарами, технологіями, роботами чи послугами, якщо заміна попереднього постачальника (виконавця робіт, надавача послуг) може призвести до несумісності або виникнення проблем технічного характеру, пов`язаних з експлуатацією та обслуговуванням. Так, в якості обґрунтування застосування переговорної процедури при укладенні, зокрема, оспорюваного правочину, здійснено використання експертного висновку Приватного акціонерного товариства "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв`язок" від 23.12.2016 № 10292. При цьому, листом Приватного акціонерного товариства "Український інститут із проектування і розвитку інформаційно-комунікаційної інфраструктури "Діпрозв`язок" від 18.02.2020 № 74/19, зокрема, повідомлено, що: експертний висновок від 23.12.2016 № 10292 не є підґрунтям для вибору процедур закупівлі відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі"; експертний висновок не забороняє оренду або закупівлю технічного обладнання для забезпечення роботи єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у інших постачальників і не може забороняти перенесення реєстру на інше обладнання. Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приймаючи до уваги те, що закупівлі проведена з порушенням вимог Закону, а саме за переговорною процедурою замість проведення відкритих торгів в умовах відсутності підстав для її застосування, оспорюваний правочин, за висновками суду, суперечить положенням частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, що на підставі приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання такого правочину недійсним. З огляду на вищевикладене, вимоги прокурора про визнання недійсним договору про надання послуг оренди обладнання від 07.02.2019 № 9/19 укладений між Національним агентством з питань запобігання корупції та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр", визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, сума судового збору, за висновками суду, підлягає стягненню саме з позивача на користь прокурора, оскільки спір у даній справі виник саме в результаті неправомірних дій позивача, оскільки ініціатива укладення оспорюваного правочину виходила саме від нього. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити повністю. 2. Визнати недійсним договір про надання послуг оренди обладнання від 07.02.2019 № 9/19 укладений між Національним агентством з питань запобігання корупції та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр". 3. Стягнути з Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, ідентифікаційний код 40381452) на користь Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ідентифікаційний код 00034051) витрати по сплаті судового збору в сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. 4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ. Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України). Повне рішення складено: 13.01.2023 Суддя Н. Плотницька

Результат: granted