Вид судочинства: administrative
Суддя: Лизенко І. В.
Дата ухвалення: 2018-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
25.10.2017 позивачка звернулася до суду з вищеназваним позовом, у якому просила суд скасувати розпорядження міського голови №30 від 29.12.2016 як таке, що є незаконним, та визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України; поновити на роботі в Карлівській міській раді з дня незаконного звільнення; зобовязати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки, скасувавши запис про звільнення; стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 19\~200 грн. На обґрунтування позову послалася на те, що 14.07.2008 була прийнята на роботу на посаду начальника загального відділу Карлівської міської ради. З 01.01.2013 переведена на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради; 30.01.2015 обрана на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів та присвоєно 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування; 23.11.2015 переведено на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради. 29.02.2016 розпорядженням міського голови звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає розпорядження №30 від 29.02.2016 незаконним, оскільки скорочення чисельності або штату в апараті ради не відбулося, кількість працівників після внесення змін до штатного розпису не змінилась. Міський голова вийшов за межі наданих йому законодавством повноважень, прийнявши розпорядження міського голови про зміни до структури апарату ради від 31.12.2015 №104, яким передбачена ліквідація певних посад, в тому числі спеціаліста І категорії з економічних питань, без рішення сесії ради, а також вказав на необхідність попередження працівників про зміни у структурі ради та можливе вивільнення. Сесією міської ради 25.12.2015 не приймалось рішення про скорочення чисельності або штату, бо рішенням сесії затверджено структуру апарату з тією ж чисельністю. Також міським головою порушено ст. 57 Регламенту роботи Карлівської міської ради, згідно якої кількісний та якісний склад апарату ради за поданням міського голови затверджується сесією ради. Окрім того, порушено вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП, так як про наступне вивільнення її персонально попереджено не було. Не вважає належним попередженням ознайомлення з розпорядженням міського голови №104 від 31.12.2015, оскільки йшлося про ліквідацію одних посад та введення інших, тобто про звільнення мова не йшла. Порушено вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України, так як не враховано її переважне право залишення на роботі, хоча зі спеціалістів І категорії вона має найвищий ранг посадової особи місцевого самоврядування, отже найвищу кваліфікацію. Не виконано вимоги ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, бо не запропоновано їй наявні вакантні посади, хоча було введено 5 нових посад. 29.02.2016 вона подала заяву про переведення її на посаду начальника загального відділу, так як займала цю посаду раніше протягом 4,5 років, однак їй було відмовлено. 20.04.2016 вона дізналася про те, що складено акт про неможливість забезпечити залишення на роботі від 29.02.2016. Акт не відповідає дійсності, складався за її відсутності, вона була згодна на будь-яку посаду, що було добре відомо міському голові. При поновленні на роботі їй належить до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2016, який станом на 11.10.2017 складає за 404 робочих дні 171\~853,52 грн. З позовом про поновлення на роботі звернулась 22.03.2016, тобто протягом місяця з дня незаконного звільнення; ухвалою суду від 11.09.2017 закрито провадження у цивільній справі, розяснено право звернення до адміністративного суду, у звязку з чим, після оскарження ухвали суду, звернулась з даним адміністративним позовом до суду. Незаконним звільненням їй завдано моральної шкоди, яка полягає у тяжкому психологічному шоці у момент, коли дізналася про звільнення без попередження; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності, необґрунтованості дій відповідача; у нехтуванні відповідачем її законними правами; у використанні відповідачем свого домінуючого становища, що призвело до порушення її прав. Незаконним звільненням відповідач принизив її як посадову особу місцевого самоврядування, принизив перед колегами, надавши перевагу менш кваліфікованим працівникам. Внаслідок цього вона перебуває в депресивному стані, відчуває постійний психологічний дискомфорт, вимушена була докладати зусиль до пошуку засобів до існування, нової роботи, бо має на утриманні малолітню дитину, погоджуватись на роботу зі значно меншим рівнем заробітної плати та гіршими умовами праці. Моральну шкоду оцінює в 19\~200 грн., виходячи з характеру моральних страждань, виду психічних страждань, істотності вимушених змін у житті, тривалості негативних наслідків, які врахувала як коефіцієнти до мінімальної заробітної плати (3200 грн.) згідно п.6.4. Методичних рекомендацій відшкодування моральної шкоди, викладених листом Міністерства юстиції України від 13.05.2004 №35-13/797. У судовому засіданні позивачка підтримала позов, надала пояснення, аналогічні викладеному в позові, доповнивши, в тому числі у письмових поясненнях, що повноваження міської ради врегульовані Законом України «Про місцеве самоврядування», тому норми Господарського Кодексу України, якими відповідач обґрунтовує зміни в структурі апарату, не застосовуються. Вона має вищу освіту за кваліфікацією спеціаліст з економіки підприємства та правового регулювання економіки підприємства, має значний досвід роботи в органі місцевого самоврядування, в тому числі на керівних посадах, тобто мала необхідну кваліфікацію та досвід роботи для заняття посад, які вводились: начальник загального відділу, начальник юридичного відділу, спеціаліст І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю, інспектор з благоустрою. Відповідала також вимогам щодо начальника відділу фінансово-господарського забезпечення, однак не претендувала на неї, бо цю посаду введено замість ліквідованої головного бухгалтера, та переведено головного бухгалтера з відповідним досвідом роботи. Ці посади їй не пропонувались, хоча міський голова усно її повідомляв, що бачить її на посаді спеціаліста І категорії з питань будівництва, архітектури і житлово-комунального господарства, тобто вона мала підстави вважати, що їй буде забезпечено місце роботи, тому отримання наказу про звільнення 29.02.2016 було неочікуваним. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що на підставі рішення сесії від 25.12.2015 та розпорядження міського голови від 31.12.2015 відбулись зміни в організації виробництва та праці апарату міської ради, внаслідок чого було ліквідовано певні посади та введено нові. Це право міської ради як юридичної особи на підставі ст. 64 ГК України. Процедура прийняття рішення не порушена, оскільки зміни до структури апарату було прийнято рішенням сесії міської ради від 25.12.2015, на виконання якого 31.12.2015 видано відповідне розпорядження міським головою. Потреба в реорганізації виникла через впровадження у 2016 році функції ведення демографічного реєстру, у звязку зі збільшенням обсягу юридичної роботи. Позивачку було попереджено про наступне вивільнення за 2 місяці, про що свідчить її особистий підпис на розпорядженні міського голови від 31.12.2015, пунктом 4 якого передбачено повідомити працівників про зміни до структури апарату ради, ліквідацію посад та можливе вивільнення. Переважне право на залишення на роботі позивачки не порушено, бо вона не відноситься до категорії осіб, визначених ст. 42 КЗпП України, яким надається переважне право при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників. Не було можливості перевести позивачку на іншу посаду, оскільки нею написана заява про переведення на посаду начальника загального відділу лише 29.02.2016, коли на цю посада стажувалася [PERSON] за розпорядженням міського голови від 27.01.2016 №10, яка вже мала досвід роботи на цій посаді з 2010 по 2012 роки. Також не запропоновано посаду начальника юридичного відділу, бо [PERSON] проходила стажування на неї за розпорядженням голови від 27.01.2016 №9. Позивачці було запропоновано посаду спеціаліста І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю, але вона усно відмовилась, що зафіксовано актом від 29.02.2016. Інші посади позивачці не пропонувались, бо вони не за її кваліфікацією. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно п.17 ч.1\~ст.4 КАС України в редакції Закону №2747-IV від 03.10.2017 публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Складовими елементами правового статусу осіб публічної служби є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби. Відповідно до ст.1 Закону України\~«Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету (ст. 2 Закону України\~«Про службу в органах місцевого самоврядування»). Відповідно до записів у трудовій книжці позивачки (а.с.47-51) 14.07.2008 [PERSON] була прийнята на роботу на посаду начальника загального відділу Карлівської міської ради; з 01.01.2013 переведена на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради; 30.01.2015 призначена на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів та присвоєно 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування; 23.11.2015 переведено на посаду спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради; 29.02.2016 звільнена з посади спеціаліста І категорії з економічних питань відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Розпорядженням міського голови №30 від 29 лютого 2016 року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України звільнено позивачку із займаної посади з 29.02.2016 (а.с.93). Судом встановлено, що позивачка була призначена, переведена на посади та 29.02.2016 звільнена з посади в органі місцевого самоврядування, тобто проходила та звільнена з публічної служби. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Статтею 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом. Відповідно до\~ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв'язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися (Розяснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011). Відповідно до ст. 16 ч.1, ст. 54 ч.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції Закону на день звільнення позивачки 29.02.2016) органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. \~Сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) рада у межах затверджених нею структури і штатів може створювати відділи, управління та інші виконавчі органи для здійснення повноважень, що належать до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. При цьому, з огляду на посилання представника відповідача на ст. 64 ГК України та письмові заперечення позивачки щодо її застосування, слід зазначити, що діяльність міської ради як юридичної особи може регулюватися нормами господарського законодавства в частині, що стосується інших, ніж публічно-правові, функцій ради (наприклад, здійснення повноважень власника майна). Але мова про аналогію права при застосуванні ст. 64 ГК України не йде, оскільки у даному випадку відбувається застосування норм, які регулюють різні правовідносини за участі одного й того ж субєкта. Так, міська рада, як юридична особа, згідно ст. 64 ГК України самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, але здійснює це в особливому порядку, передбаченому спеціальним законодавством. Згідно п.5, 6 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання; утворення за поданням сільського, селищного, міського голови інших виконавчих органів ради. Рішенням другої сесії сьомого скликання Карлівської міської ради від 25 грудня 2015 року «Про затвердження штатного розпису працівників апарату міської ради на 2016 рік» в звязку з виробничою необхідністю та раціональним використанням робочого часу працівниками апарату управління міської ради з 01.03.2016 створено наступні відділи: відділ фінансово-господарського забезпечення, відділ будівництва, архітектури і ЖКГ, відділ земельних ресурсів, юридичний відділ, загальний відділ; затверджено штатний розпис працівників апарату управління міської ради на 2016 рік у кількості 20 штатних одиниць з 01.01.2016, який відповідає розпису, який діяв станом на 25.12.2015, та затверджено штатний розпис у кількості 20 штатних одиниць з 01.03.2016, який передбачає виведення пяти посад та введення пяти нових посад (а.с.84-87). Наданий позивачкою диск, який за її твердженням, містить запис сесії від 25.12.2015, суд вважає неналежним доказом, оскільки рішення сесії від 25.12.2015 не є предметом позовних вимог, позивачкою не оскаржувалось. На виконання рішення сесії міської ради від 25.12.2015 міським головою видано розпорядження №104 від 31.12.2015 (а.с.88-90), яким з 01.03.2016 у звязку з виробничою необхідністю та раціональним використанням робочого часу працівниками апарату управління міської ради ліквідовано посади: спеціаліста І категорії по звязках з громадськістю, спеціаліста І категорії з юридичних питань, спеціаліста І категорії з економічних питань, прибиральниці, головного бухгалтера; введено посади: спеціаліста І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю, начальника юридичного відділу, начальника загального відділу, начальника відділу фінансово-господарського забезпечення, інспектора з благоустрою; створено відділи: відділ фінансово-господарського забезпечення, загальний відділ, юридичний відділ. Отже, відповідачем дотримано процедуру внесення змін до штатного розпису апарату ради. При цьому відповідачем проведено зміни в організації праці апарату управління ради шляхом створення відділів, ліквідації посад та введення нових. Посилання позивачки на те, що сесія ради не приймала рішення про скорочення чисельності або штату працівників, так як рішенням від 25.12.2015 лише внесено зміни до штату при незмінній чисельності працівників, є безпідставними, оскільки саме процедурою затвердження штатного розпису зі змінами здійснюється відповідно до законодавства скорочення численності або штату працівників. Зазначеними вище актами проведено скорочення штату апарату управління ради, оскільки виведено посади трьох спеціалістів І категорії, головного бухгалтера та прибиральниці, а введено три посади з організаційно-розпорядчими функціями (начальник відділу), посаду інспектора з благоустрою, яка була відсутня у штаті, тощо. Тобто аналіз виведених та введених одиниць свідчить про наявність змін в організації праці апарату, а не про фактичне перейменування посад. Частиною другою статті 40 КЗпП України\~встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Виходячи з вимог статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади. Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою про таке переведення. Пунктом 4 розпорядження міського голови від 31.12.2015 №104 зазначено попередити всіх працівників апарату управління міської ради про зміни до структури апарату міської ради, ліквідацію посад та можливе вивільнення. Позивачка ознайомлена з цим розпорядженням, про що свідчить її особистий підпис від 31.12.2015. Достовірність підпису на розпорядженні позивачкою не заперечується. Посилання позивачки на те, що вона не була персонально попереджена про можливе вивільнення внаслідок скорочення штату, спростовується її особистим підписом у розпорядженні. Так, законодавство не містить вимог щодо викладення персонального попередження про можливе вивільнення окремим документом. Розпорядження голови містило посилання щодо попередження про ліквідацію посад та можливе вивільнення, з чим була ознайомлена позивачка особисто під підпис. Згідно «Акту про відсутність можливості забезпечити працівника на вакантні посади в Карлівській міській раді» від 29.02.2016 засвідчено факт вакантної посади спеціаліста І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю, яку запропоновано [PERSON], на що отримано усну відмову; 29.02.2016 надійшли заяви від позивачки про переведення на вакантні посади начальника загального відділу та спеціаліста І категорії з питань будівництва, архітектури та ЖКГ, однак дані посади не являються вакантними; зафіксовано, що станом на 29.02.2016 одна вакантна посада - спеціаліста І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю. Суду не надано допустимих доказів на підтвердження позиції позивачки щодо фальсифікації цього акту. Наданий позивачкою диск «Акт про відсутність посади [PERSON]» є недопустимим доказом, оскільки суду не надано доказів на підтвердження джерела походження та субєкта створення електронного документа. Разом з тим, суд вважає, що відповідачем порушено встановлені законодавством гарантії позивачки при вивільненні. Так, згідно довідки Карлівської міської ради від 20.12.2017 за період з 31.12.2015 по 29.02.2016 в Карлівській міській раді були наявні вакантні посади: -спеціаліст І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю, -начальник юридичного відділу, -начальник загального відділу, -начальник відділу фінансово-господарського забезпечення, -інспектор з благоустрою. Позивачці, згідно акту від 29.01.2016, було запропоновано лише посаду спеціаліста І категорії по інформаційній політиці та комунікаціях з громадськістю. Посилання представника відповідача на те, що посади начальника юридичного відділу та начальника загального відділу не були вакантними, бо за розпорядженнями міського голови на ці посади стажувались інші особи, не спростовує грубого порушення передбачених ст. 49-2 КЗпП України гарантій позивачки при вивільненні, оскільки не були запропоновані позивачці, починаючи з 31.12.2015. Згідно копії диплому позивачки вона має повну вищу освіту за спеціальністю «Економіка підприємства» та кваліфікацію спеціаліст з економіки підприємства та правового регулювання економіки підприємства. Позивачка, станом на 29.02.2016 мала 7 років 8 місяців стажу служби в органах місцевого самоврядування, 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування. З особових справ [PERSON] та [PERSON], які проходили стажування та були прийняті з 01.03.2016 на посади начальника загального та юридичного відділів відповідно, вбачається, що позивачка має більший стаж роботи, в тому числі в органах місцевого самоврядування та на керівних посадах. Окрім того, [PERSON] до 01.03.2016 займала посаду спеціаліста І категорії загального відділу, яка не підлягала скороченню. Отже, при призначенні [PERSON] на посаду начальника загального відділу посада спеціаліста звільнялась (тобто у будь-якому випадку у відповідача була можливість запропонувати або посаду начальника загального відділу, або у разі перспективи зайняття цієї посади [PERSON] з 01.03.2016, посаду, яка внаслідок цього звільнилась), але жодна з цих посад не була запропонована позивачці. Не запропоновано також посади начальника відділу фінансово-господарського забезпечення, інспектора з благоустрою, з мотивів, що позивачка не відповідає за кваліфікацією. Разом з тим, представником відповідача не надано суду доказів на підтвердження невідповідності кваліфікації позивачки кваліфікаційним вимогам на заняття посади інспектора з благоустрою, хоча представникові відповідача надавався строк для надання таких доказів. Отже, невідповідність кваліфікації позивачки на заняття цієї посади не підтверджено доказами, а тому відсутність відповідної пропозиції суд вважає порушенням прав позивачки. Щодо переважного права залишення на роботі суд зазначає, що згідно штатного розпису станом на 29.02.2016 передбачена одна посада спеціаліста І категорії з економічних питань, яка підлягала скороченню з 01.03.2016, тому підстави застосування ст. 42 КЗпП України відсутні. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, судом встановлено, що відповідачем не додержано норми законодавства, які регулюють вивільнення працівника, у звязку з чим звільнення проведено з порушенням вимог трудового законодавства, тобто є незаконним. З цих підстав розпорядження міського голови про звільнення позивачки підлягає скасуванню, а права позивачки відновленню шляхом поновлення на роботі на посаді, з якої її незаконно звільнено. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги щодо визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України, так як дії були вчиненні у формі рішення (розпорядження), яке підлягає скасуванню. Також суд вважає передчасними вимоги щодо зобовязання відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки, скасувавши запис про звільнення, так як відповідач має такий обовязок в силу закону (у даному випадку підзаконного нормативно-правового акту - пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 р. № 58), а дані щодо його невиконання відсутні. Судовому захисту підлягають порушені права та інтереси особи, а не ті, які, можливо, будуть порушені у майбутньому. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул більше одного року стався не з вини позивачки з огляду на тривалість судового розгляду. Так, вперше позивачка звернулась до Карлівського районного суду 22.03.2016 з цивільним позовом про поновлення на роботі та 24.03.2016 відкрито провадження у цивільній справі №531/365/16-ц. Проте, судовий розгляд не було завершено у звязку зі звільненням у відставку головуючого судді за постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 08.09.2016. У звязку з відсутністю в Карлівському районному суді суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, визначення судді для розгляду справи внаслдіок автоматизованого розподілу визнано неможливим. Указом Президента України від 07.08.2017 переведено шляхом відрядження строком до шести місяців на посаду судді Карлівського районного суду суддю Лизенко І.В., якою 19.08.2017 прийнято справу до провадження. Ухвалою суду від 11.09.2017 закрито провадження у цивільній справі, оскільки справа не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства. Ухвала оскаржена позивачкою та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 02.10.2017 залишена без змін. 12.10.2017 позивачка звернулась з аналогічним позовом до Полтавського окружного адміністративного суду, однак позов повернуто у звязку з порушенням правил предметної підсудності. Цей позов подано у порядку адміністративного судочинства 25.10.2017. Отже, відшкодуванню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно, що складає 454 робочих дні при 40-годинному 5-денному робочому тижні. Відповідно до абз.3 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок), у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.5 розділу IV Порядку нарахування витрат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. З довідки, виданої Карлівською міською радою 20.12.2017, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки за грудень 2015 року січень 2016 року, тобто за два місяці, які передують звільненню, складає 329,15 грн. Суд не приймає для розрахунку надану позивачкою довідку про заробітну плату, видану Карлівською міською радою 03.03.2016 за січень лютий 2016 року, оскільки заробітна плата за лютий 2016 року нарахована з врахуванням вихідної допомоги та інших одноразових виплат при звільненні, які згідно п.4 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження не враховуються. Окрім того, за поясненнями представника відповідача, довідка про середньоденну заробітну плату від 20.12.2017 видана відповідно до вимог п.10 Порядку з врахуванням розміру окладів в органах місцевого самоврядування, підвищених постановою КМУ № 353 від 24.05.2017. Таким чином, середній заробіток позивачки за весь час вимушеного прогулу з 01.03.2016 по 21.12.2017 включно складає 149\~434,10 грн. (149\~434,10 = 329,15 х 454, де 329,15 грн. середньоденна заробітна плата позивачки, 454 кількість робочих днів з 01.03.2016 по 21.12.2017 за нормами тривалості робочого часу при 40-годинному 5-денному робочому тижні) Законодавством не передбачено жодних підстав для зменшення його розміру за певних обставин.Указана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (№ 6-511цс16). Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконним звільненням позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях з приводу незаконного звільнення; у нехтуванні відповідачем її законними правами; у приниженні її як посадової особи місцевого самоврядування, надавши перевагу при переведенні на нові посади менш кваліфікованим працівникам. Внаслідок цього позивачка вимушена була докладати зусиль до пошуку засобів до існування, нової роботи. Розмір моральної шкоди, визначений позивачкою у 19200 грн., суд вважає обгрунтовано розрахованим нею згідно п.6.4. Методичних рекомендацій відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру моральних страждань, виду психічних страждань, істотності вимушених змін у житті, тривалості негативних наслідків. На підставі ст. 139 КАС Українив редакції від 03.10.2017 на користь позивачки підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Карлівської міської ради понесені нею судові витрати на сплату судового збору з позовних вимог про скасування розпорядження та відшкодування моральної шкоди у сумі 1280 грн. (а.с.68, 69).

Резолютивна частина:
Позов [PERSON] до Карлівської міської ради Полтавської області про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, зобовязання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Скасувати розпорядження міського голови міста Карлівка №30 від 29 лютого 2016 року про звільнення [PERSON]. Поновити [PERSON] на посаді спеціаліста І категорії з економічних питань Карлівської міської ради Полтавської області з 01 березня 2016 року. Стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області, розташованої за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, буд. 54, код ЄДРПОУ\~21046549, на користь [PERSON], яка проживає у [INFO], РНОКПП [NUMBER], середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2016 року по 21 грудня 2017 року включно у сумі 149\~434 (сто сорок девять тисяч чотириста тридцять чотири) гривні 10 копійок за вирахуванням податків, зборів та інших обовязкових платежів. Стягнути з Карлівської міської ради Полтавської області, розташованої за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Полтавський шлях, буд. 54, код ЄДРПОУ\~21046549, на користь [PERSON], яка проживає у [INFO], РНОКПП [NUMBER], на відшкодування моральної шкоди 19\~200 (девятнадцять тисяч двісті) гривень 00 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю. Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.Копію скороченого рішення видати учасникам справи негайно за їх заявою. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня складення в повному обсязі до Харківського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Результат: partial