Вид судочинства: commercial
Суддя: Щербаков С.О.
Дата ухвалення: 2024-01-08 00:00:00+02

Обставини справи:
19.10.2015 року між Державним агентством резерву України (далі - Держрезерв) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (найменування якої у подальшому змінено на Південну філію Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) на підставі постанови КМУ від 17.04.2019 № 341 (далі - зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № 0.61/2-83/1-П-ЮЖФ-15 (далі - договір), предметом якого є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) яке здійснюється у складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Відповідно до п. 1.2. договору, Держрезерв передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно зі специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 мр. Передбачені цим договором форми актів затверджуються Держрезервом. Згідно з п.п. 3.1.-3.2. договору, Держрезерв зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі, а також оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки). За умовами пункту 4.1 договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4.2 договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат). У разі коли Держрезерв визнає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів Держрезерву на відпуск матеріальних цінностей) - п. 7.3. договору. У додатковій угоді № 1 від 19.10.2016 року до договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015, сторони вирішили погодити розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік в сумі 59 824,34 грн., у тому числі ПДВ 9 970,72 грн. Сторони також домовились, що згідно з частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України, умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин між ними, які виникли до її укладання, тобто з 01.01.2016 року, і діють до 31.12.2016 року. Додатковими угодами № 2 від 30.10.2018 року та № 5 від 29.11.2019 року до договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 від 19.10.2015, сторони договору внесли зміни до цього правочину в частині відомостей про юридичні адреси та банківські реквізити сторін. З матеріалів справи вбачається, що супровідним листом за вих. № 1168/4/4-22 від 19.07.2022 відповідач направив на адресу Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" погоджений Кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік на суму 83 890, 34 грн. з ПДВ. Листом від 06.09.2022 року № 1104/27-01-04/Вих позивач звернувся до Державного агентства резерву України з пропозицією укласти додаткову угоду до Договору щодо погодження розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік. До вказаного листа позивачем було долучено підписаний ним проект відповідної додаткової угоди (у двох примірниках), яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік становить 83 890, 34 грн., у тому числі ПДВ - 3981, 72 грн. Суд зазначає, що запропонований позивачем проект додаткової угоди до договору відповідач не підписав, жодних заперечень та зауважень щодо змісту надісланої додаткової угоди не висловив. Листом від 17.01.2023 року № 141/27-01-04/Вих позивач направив на адресу Держрезерву звіт про витрати адміністрації морського порту Південний за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву з розрахунками за 2022 рік, до якого також долучено, зокрема, акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн. (фактичні витрати) та інші документи. Проте, відповідачем вищевказаний акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн. погоджені не були з посиланням на закінчення бюджетного 2022 року та втрату чинності бюджетними призначеннями, про що позивача повідомлено листом за вхідним № 494/4/4-23 від 21.02.2023 року. Листом № 567/27-01-04/Вих від 08.03.2023 позивач повторно направив на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на суму 59 653, 63 грн. Однак такі документи не були погоджені відповідачем з підстав зазначених вище, про що позивача повідомлено листом вих № 832/0/4-23 від 29.03.2023. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо сплати на користь зберігача вартості наданих ним послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2022 році на суму 59 653, 63 грн., у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 59 653, 63 грн. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання). Як визначено ст. 2 Закону України "Про державний матеріальний резерв", відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву є зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву. Статтею 4 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачено, що державний резерв створює Кабінет Міністрів України. Організація формування, зберігання і обслуговування державного резерву, соціальний розвиток забезпечуються уповноваженим на це центральним органом виконавчої влади, який здійснює управління державним резервом, підприємствами, установами і організаціями, що входять до єдиної системи державного резерву України. Управління державним резервом здійснює Державне агентство резерву України, яке, як було зазначено вище, є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву. Згідно з Положенням про Державне агентство резерву України (Держрезерв), яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 463/2011, основними завданнями Держрезерву України є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву та внесення пропозицій щодо її формування. Відповідно до п. 4 та п. 5 "Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Поставка і закладення матеріальних цінностей до державного резерву здійснюється відповідно до затверджених Кабінетом Міністрів України номенклатури і норм їх накопичення у державному резерві та мобілізаційних завдань у порядку створення, поповнення, освіження, заміни запасів матеріальних цінностей державного резерву та повернення тимчасово позичених матеріальних цінностей. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України. Статтею 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" визначено, що запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України "Про державний матеріальний резерв", передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532, таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством. Окрім того, положення ст. 7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" регламентують обов`язковість фінансування витрат на утримання і розвиток системи державного резерву як за рахунок коштів державного бюджету та коштів, одержаних від допоміжної фінансово-господарської діяльності підприємств, установ і організацій системи державного резерву, так і за рахунок коштів, одержаних від реалізації матеріальних цінностей державного резерву в порядку освіження, позичання та розбронювання. Відтак, особі, яка здійснює відповідальне зберігання законодавчо надано право на відшкодування понесених у зв`язку з вищезазначеною діяльністю витрат. Окрім цього, п. 1 ст. 8 Закону України "Про державний матеріальний резерв" передбачає відшкодування усіх витрат відповідальних зберігачів. Відповідні правовідносини підпадають під ознаки договору зберігання, правовий режим якого визначено главою 66 Цивільного кодексу. Такий договір згідно з ч.1 ст.937 ЦК України укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу (ч. 1 статті 937 Цивільного кодексу України). Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Частиною 1 статті 946 та частиною 1 статті 947 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як зазначено судом вище відповідачем було погоджено Кошторис витрат Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на 2022 рік на суму 83 890, 34 грн. з ПДВ. В свою чергу, позивачем було надіслано на адресу Державного агентства резерву України проект додаткової угоди до Договору (у двох примірниках) про зміну розміру коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік, яким передбачено, що розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2022 рік становить 83 890, 34 грн., у тому числі ПДВ - 3 981, 72 грн., що не заперечується відповідачем у відзиві. Проте, відповідач вказаний проект додаткової угоди не підписав. З матеріалів справи також вбачається, що супровідними листами від 17.01.2023 року № 141/27-01-04/Вих та № 567/27-01-04/Вих від 08.03.2023 позивач направляв на адресу Держрезерву, зокрема, акт відшкодування витрат та звіт про витрати адміністрації морського порту Південний на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік в сумі 59 653, 63 грн.(фактичні витрати). Однак, такі документи не були погоджені відповідачем з підстав закінчення бюджетного 2022 року та втратою чинності бюджетними призначеннями. Разом із тим, з наявної у матеріалах справи копії звіту про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік вбачається, що сума грошових коштів у розмірі 59 653, 63 грн. є розміром фактичних витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік та складається із сум нарахованої заробітної плати працівникам позивача в сумі 8 729, 45 грн.; вартості паливних матеріалів (на опалення) - 34 605, 83 грн.; амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання - 6 376,08 грн.; податку на додану вартість - 9 942, 27 грн. Водночас відповідач понесені позивачем витрати не відшкодував, що не заперечувалося Державним агентством резерву України у відзиві на позовну заяву. Згідно п. 3.1. договору, Держрезерв зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. За умовами пункту 4.1 договору, вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до пункту 3 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 року № 532 (далі - Порядок), сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури матеріальних цінностей державного резерву визначається з урахуванням: 1) умов зберігання матеріальних цінностей державного резерву; 2) середнього розміру суми витрат; 3) розміру складських приміщень, майданчиків, холодильних камер, резервуарів, підземних сховищ, де зберігаються матеріальні цінності державного резерву; 4) обсягу додаткових витрат з обслуговування таких цінностей. Згідно з пунктом 6 Порядку, сума витрат, що підлягає відшкодуванню, залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання визначається Держрезервом за найкращою ціновою пропозицією згідно з додатками 2 і 3 або за формулою: Bз = Kз х Sз + Dв, де Kз - середній розмір суми витрат на зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища, 1 тонну зернових культур; Sз - площа складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), об`єм холодильної камери (резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземного газового сховища), тонн зернових культур; Dв - додаткові витрати. Пунктом 7 Порядку передбачено, що відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на зберігання матеріальних цінностей державного резерву за 2022 рік на суму 59 653, 63 грн позивачем надано суду: акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн., звіт про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, відповідно до якого розмір фактично понесених витрат складає 59 653, 63 грн, довідки № 4 від 10.01.2023 та № 5 від 10.01.2023 по зробітній платі працівників, розрахунок амортизації основних виробничих фондів, задіяних у процесі зберігання державного резерву у Південній філії ДП «Адміністрація морських портів України» за 2022 рік, розрахунок фактичних витрат тепла на опалення за 2022 рік та акт прийому-передачі наданих послуг (в т.ч. експплуатаційних) за 2022. Дослідивши вказані документи, суд зазначає, що у даному випадку позивачем, як зберігачем документально підтверджено понесені ним витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік, розмір яких складає 59 653, 63 грн. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження заперечень Державного агентства резерву України проти наданого позивачем акту відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву адміністрації морського порту Південний за 2022 рік на загальну суму 59 653, 63 грн. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем не надано власний контррозрахунок витрат позивача по зберіганню матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік. Суд також звертає увагу відповідача на положення п. 4.2 договору, відповідно до якого відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між Держрезервом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат). Тобто, узгоджений між сторонами Кошторис у відповідності до п. 4.2. договору є підставою для здійснення відшкодування за зберігання матеріальних цінностей. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" частина запасів матеріальних цінностей державного резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків. Отже, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву для позивача є обов`язковим в силу вимог закону. Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання. Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги те, що Державним агентством резерву України акт відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2022 рік та додаткову угоду не підписано, при цьому, після отримання цих документів, заперечень щодо розміру цих витрат або вмотивованої відмови у підписані цих документів відповідачем не надано, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження понесених ним витрат. Щодо тверджень відповідача про включення до складу витрат суми податку на додану вартість, який нараховано на заробітну плату, суд зазначає, що за умовами договору Держрезерв здійснює відшкодування витрат із зберігання цінностей, що свою чергу у розумінні чинного Податкового кодексу України є об?єктом відповідного оподаткування. При цьому, як вбачається з наданих позивачем документів понесених витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, податок на додану вартість нараховується в цілому на суму відшкодування, а не на її окремі складові. Крім того, суд зазначає, що відповідний податок на додану вартість наведений також у погодженому сторонамі Кошторисі. А отже, доводи відповідача у цій частині визнаються судом необґрунтованими та жодним чином не спростовують розмір понесених позивачем витрат. При цьому, суд також не приймає до уваги заперечення відповідача в частині того, що він не має правових підстав та бюджетних асигнувань для погодження акт відшкодування витрат на суму 59 653, 63 грн. за 2022 рік, оскільки такий акт був направлений позивачем після спливу бюджетного року лише у січні, березні 2023 року, з огляду на настуне. За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Окрім того, судом враховано, що Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" встановлено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Правова позиція про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання, викладена також у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 03.04.2018 у справі №908/1076/17. З урахуванням наведеного враховуючи приписи статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, відсутність бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати послуг зберігання за відповідним діючим Договором. Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання щодо оплати понесених позивачем витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 2022 рік. При цьому, суд зазначає, що відповідач на момент прийняття рішення у даній справі не надав суду доказів на підтвердження погашення заборгованості перед позивачем у розмірі 59 653, 63 грн, отже суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача. Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання. Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості наданих ним послуг зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в 2022 році, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 061/2-83/1-П-ЮЖФ-15 відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву від 19.10.2015 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 59 653, 63 грн. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Резолютивна частина:
1. Позовні вимоги Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація морського порту Південний) - задовольнити. 2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, місто Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ідентифікаційний код - 37472392) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14, ідентифікаційний код - 38727770) в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (65481, місто Южне, вулиця Берегова, будинок 11, ідентифікаційний код - 38728549) 59 653 (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят три) грн 63 коп. - заборгованості та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. - судового збору. 3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд. Суддя С. О. Щербаков

Результат: granted