Вид судочинства: administrative
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2026-01-01 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого органом Пенсійного фонду рішення про відмову у призначенні пенсії. Зокрема наголошує, що відповідачем протиправно не враховано наявний період страхового стажу, здобутий на території РФ. Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області скористалося своїм правом на подання відзиву, у якому заперечило проти задоволення позову. Так, представник зауважив про відсутність у позивачки необхідної кількості страхового стажу для призначення їй пенсії. Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області своїм правом на подання відзиву не скористалося. До суду від позивачки надійшла заява про долучення доказів, а саме, довідка про сплату страхових внесків. Окрім того позивачкою подано не передбачений у цій категорії справ документ по суті справи - відповідь на відзив, у якому остання вказує на безпідставність доводів головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. До суду від позивачки надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, а саме апостильованої довідки, що підтверджує оскаржуваний стаж. Ознайомившись з наявними матеріалами, судом встановлено такі обставини справи. Позивачка 04.12.2023 року звернулася до територіального відділу Пенсійного фонду України з заявою та документами щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон 1058). Згідно з принципом екстериторіальності засобами програмного забезпечення заява позивачки та надані документи були розподілені на головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області для опрацювання. За результатами розгляду звернення було винесено рішення № 025650008764 від 06.12.2023 року про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03.03.2025 року у справі 120/3798/24 визнано протиправним та скасовано вказане рішення головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, а також зобов`язано головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повторно розглянути заяву [PERSON] від 04.12.2023 року про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення із врахуванням встановлених обставин та викладених судом висновків у цьому рішенні суду. Головним управлінням прийнято рішення № 02565008764 від 03.04.2025 року про відмову позивачу у призначенні пенсії на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду №120/3798/24 від 03.03.2025 року. Надалі позивачка повторно звернулася до органів Пенсійного фонду із відповідною завою та переліком документів. Так, рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 01.05.2025 року № 025650008764 відмовлено позивачці у призначення пенсії, з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. За поданими документами не зараховано період роботи в РФ З 01.04.2004 року по 01.06.2008 року, з огляду на припинення дії Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду. Надаючи оцінку обставинам справи, суд керується таким. Згідно з ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (ст. 8 Закону № 1058-IV). Відповідно до ст. 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюється у натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Закону № 1058-IV. Положеннями ст. 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. Відповідно до оскаржуваного рішення, страховий стаж становить 27 років 3 дні. Суд першочергово звертає увагу на ту обставину, що при визначені права на пенсійне забезпечення суд відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1058-IV, вправі застосовувати міжнародні договори з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація. Так, відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Статтею 7 Угоди від 14.01.1993 року визначено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року (далі - Угода про гарантії) та двосторонніми угодами в цій галузі. Отже, зі змісту наведеного слід враховувати, що положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території Російської Федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в Росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків. Таким чином, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Принагідно суд зазначає, що неможливість встановити сплату страхових внесків, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу. Окрім того, аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Принагідно суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 року № 1328 передбачено вихід України з цієї Угоди, зазначений міжнародний договір України припинив свою дію для України з 19.06.2023 року. Однак, суд наголошує, що закон не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Зокрема, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення. Варто зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення. Як уже зазначалося, 01.12.2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України за № 2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року" (далі Закон №2783-IX) і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР. Суд наголошує, що вказаний закон набрав чинності з 23.12.2022 року. Натомість, позивачем здобуто стаж до вказаного періоду. Більше того, судом враховано, що позивачкою до суду надано підтверджуючу довідку про працевлаштування у вказаний період та про сплату страхових внесків з апостильом. Так, суд зауважує, що Україна залишається учасницею іншого міжнародного договору, а саме Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, про яку йде мова у спірному рішенні ГУ ПФУ у Вінницькій області. Росія також залишаються учасницями цієї Конвенції. Зазначена Конвенція передбачає проставлення апостиля, якщо угода між двома чи декількома договірними державами не відміняють чи не спрощують дану формальну процедуру або не звільняють сам документ від легалізації (ст. 2.3 цієї Конвенції). Вказана Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Водночас, Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 04.02.2023 року № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймаються на території України без спеціального посвідчення. Зважаючи на той факт, що станом на 24.02.2022 року Конвенція і Протокол до неї у відносинах з РФ діяли, і виготовлені або засвідчені там документи приймалися на території України без спеціального посвідчення, з прийняттям цієї Постанови документи цих держав і надалі приймаються на території України без спеціального посвідчення, але лише під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Після припинення воєнного стану в Україні та закінчення строку 6 місяців після його припинення передбачається проставлення апостиля, що випливає з наведеного вище. Тобто, оскільки довідки про пільговий стаж та заробітну плату підтверджують період роботи позивача за період дії Конвенції 1993 року, вимога щодо наявності апостиля на період воєнного стану не є обов`язковою. Однак, позивачка, намагаючись виконати вимоги органів Пенсійного фонду з метою реалізації права на пенсію, звернулася за апостильованими підтверджуючими довідками, які не могла отримати на момент подання документів на призначення пенсії, з огляду на відсутність прямих комунікацій. Таким чином, органами Пенсійного фонду України протиправно не зараховано до пільгового стажу період працевлаштування з 01.01.2004 року по 01.06.2008 року. Відтак, рішення головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 01.05.2025 року підлягає скасуванню. Водночас, суд зауважує, що рішення головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 03.04.2025 року вичерпало, у зв`язку із повторною подачею позивачкою документів та прийняття нового рішення. Судом враховано, що позивачка досягла відповідного віку та із урахуванням зарахованого стажу, її страховий стаж становить понад 30 років. Окрім того, поза увагою суду не може залишитися того факту, що позивачка звернулася за пенсією вперше в рамках місячного строк до досягнення нею пенсійного віку. Водночас, рішення органів Пенсійного фонду були визнані протиправними у судовому порядку. Відтак, беручи до уваги викладене, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (як територіального органу Пенсійного фонду, який розглядав відповідні матеріали) призначити позивачці пенсію з 24.12.2023 року (з дня наступного за днем досягнення пенсійного віку), шляхом зарахування до страхового стажу періоду працевлаштування з 01.01.2004 року по 01.06.2008 року. Відтак, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України. З огляду на встановлену протиправність рішення, прийнятого головним управлінням Пенсійного фонду України у Чернігівській області, понесені витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок цього територіального органу.

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) до головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, код ЄДРПОУ 13322403), головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83, м. Чернігів, код ЄДРПОУ 21390940) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково. Визнати протиправним та скасувати рішення головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 01.05.2025 року № 025650008764 про відмову у призначенні [PERSON] пенсії за віком. Зобов`язати головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити [PERSON] пенсію за віком з 24.12.2023 року, шляхом зарахування до страхового стажу періодів працевлаштування з 01.01.2004 року по 01.06.2008 року. В іншій частині позовних вимог - відмовити. Стягнути на користь [PERSON] понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Результат: partial