Вид судочинства: commercial
Суддя: Павленко Є.В.
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
30 січня 2020 року в місті Києві на вулиці Саксаганського сталася дорожньо-транспортна пригода за участі двох транспортних засобів: автомобіля "SKODA", державний номерний знак: [NUMBER] , яким керував [PERSON] , з автомобілем "HYUNDAI", державний номерний знак: [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Причиною ДТП стало те, що водій [PERSON] , керуючи автомобілем "SKODA", при зміні напрямку руху, не впевнився в безпечності свого маневру та допустив зіткнення з автомобілем "HYUNDAI", державний номерний знак: [NUMBER] , який рухався в попутному напрямку головної дороги, чим порушив пункт 10.1 Правил дорожнього руху України. Зазначені обставини були встановлені постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 лютого 2020 року в справі № 752/2504/20, якою водія автомобіля "SKODA", державний номерний знак: [NUMBER] , [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи). Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль "HYUNDAI", державний номерний знак: [NUMBER] (застрахований транспортний засіб). Судом встановлено, що пошкоджений транспортний засіб було застраховано позивачем на підставі договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків від 1 листопада 2019 року № FO-00560639. Копія цього правочину наявна в матеріалах справи. У зв`язку з наведеними обставинами 30 січня 2020 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання події № 02209/27/2020/96. Судом також встановлено, що на підставі ремонтної калькуляції від 30 січня 2020 року № 02209_27 позивачем було складено страховий акт від 7 лютого 2020 року № 02916/27/920 (належні копії зазначених документів наявні в матеріалах справи). Відповідно до вказаного акта загальна сума страхового відшкодування склала 7 621,01 грн. Вказана сума страхового відшкодування була перерахована позивачем страхувальнику- [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 10 лютого 2020 року № 78751. Зі змісту вказаного платіжного доручення вбачається, що сума страхового відшкодування була виплачена страхувальнику без ПДВ. Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відтак, Товариство, здійснивши виплату страхового відшкодування, набуло права потерпілої у ДТП особи в межах здійсненої виплати. Суд зазначає, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ. У своїй позовній заяві Товариство зазначало, що вартість відновлювального ремонту автомобіля "HYUNDAI", державний номерний знак: [NUMBER] , згідно ремонтної калькуляції від 30 січня 2020 року № 02209_27, складає 7 621,01 грн. Отже, до позивача у зв`язку зі здійсненою страховою виплатою за вищеописаною ДТП перейшло право вимоги на вищезазначену суму відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як особи, що на законних підставах експлуатувала автомобіль "SKODA", державний номерний знак: [NUMBER] , застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) № ЕР/17218784 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, - 130 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.). Отже, Компанія є особою, на яку вказаним полісом покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації вищевказаного автомобіля "SKODA" на момент ДТП. З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування від 12 лютого 2020 року № 00269/9220, яку було отримано останнім 17 лютого 2020 року. Проте відповіді на вказану заяву позивачем отримано не було. Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна норма міститься у статті 9 Закону України "Про страхування". Як вбачається із відомостей про поліс № ЕР/17218784, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 130 000,00 грн. Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу № ЕР/17218784, а також положення статей 12, 22, 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 9, 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1192 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що у відповідача в зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в розмірі суми, право на вимогу якої перейшло до останнього в межах ліміту відповідальності у розмірі 7 621,01 грн. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача суми відшкодування в розмірі 7 621,01 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 95,57 грн. трьох процентів річних, нарахованих у період з 17 травня 2020 року по 16 липня 2020 року. Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, в яких страховик у разі настання страхового випадку зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, а тому правовідносини з відшкодування шкоди в порядку регресу, які склалися між сторонами у справі, також є грошовим зобов`язанням. Водночас судом встановлено, 90 денний термін для прийняття відповідачем рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у його здійсненні, сплинув 17 травня 2020 року. При досліджені матеріалів справи судом було встановлено, що арифметично вірною сумою заявленою позивачем до стягнення з Компанії трьох процентів річних є 94,95 грн., нарахованих за період з 18 травня 2020 року (перший день прострочки) по 16 жовтня 2020 року (кінцева дата, визначена позивачем у його розрахунку). Відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума трьох процентів річних у розмірі 94,95 грн. Водночас у задоволенні вимог Товариства до Компанії про стягнення 0,62 грн. трьох процентів річних слід відмовити. За таких обставин позов Товариства в цій частині підлягає частковому задоволенню. Також позивач просив стягнути з відповідача 403,96 грн. пені, нарахованої на підставі пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Здійснивши перерахунок пені з урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства та фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про те, що обґрунтованою та арифметично вірною сумою наведеної штрафної санкції, яка підлягає стягненню з Компанії на користь позивача, є пеня в загальному розмірі 400,62 грн., нарахована на суму основного боргу в розмірі 7 521,01 грн. за період з 18 травня 2020 року по 16 жовтня 2020 року. Разом із тим, у задоволенні вимог Товариства про стягнення з відповідача пені у розмірі 3,34 грн. слід відмовити. Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування у розмірі 7 621,01 грн., сума трьох процентів річних у розмірі 94,95 грн., а також 400,62 грн. пені. Водночас у задоволенні вимог Товариства до Компанії про стягнення 0,62 грн. трьох процентів річних грн. та 3,34 грн. пені слід відмовити. За таких обставин позов Товариства підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити частково. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" (03057, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 33-Б, 2 під`їзд; ідентифікаційний код 20080515) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" (03062, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 65; ідентифікаційний код 30115243) 7 621 (сім тисяч шістсот двадцять одну) грн. 01 коп. відшкодування матеріальної шкоди, 400 (чотириста) грн. 62 коп. пені, 94 (дев`яносто чотири) грн. 95 коп. трьох процентів річних, а також 2 100 (дві тисячі сто) грн. 97 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. У задоволенні вимог приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" 0,62 грн. трьох процентів річних та 3,34 грн. пені відмовити. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва (пункт 17.5 частини 1 Перехідних положень ГПК України) протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено 4 січня 2021 року. Суддя Є.В. Павленко

Результат: partial