Вид судочинства: criminal
Суддя: Сибільов О. В.
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02

Обставини справи:
Ст.ст. 1, 2 розділу III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є РФ, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада УРСР проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. 24 серпня 1991 року Верховною Радою УРСР схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ. Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і США підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН. Відповідно до п.п. 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в СНД від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та РФ, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги. 31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, РФ зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права. Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія АР Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України. Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІІ та ХІІІ Основного Закону України - Конституції України. Ст.ст. 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Згідно зі ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України. Відповідно до ст.ст. 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: АР Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, АР Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагською конвенцією 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та РФ 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. В порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент РФ, а також інші представники військово-політичного керівництва РФ, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), підготували та розв`язали із залученням підрозділів ЗС РФ агресивну війну та військовий конфлікт на території України. В результаті вчинення вказаних дій військовими формуванням держави-агресора РФ було тимчасово окуповано частину територій України, перелік яких затверджено Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309 (із змінами), який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004. Так, 21 лютого 2022 року президент РФ підписав указ про визнання незалежності «ДНР» та «ЛНР», а також підписав з «республіками» договори про дружбу, співпрацю та допомогу. 22 лютого 2022 року президент РФ, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання ЗС РФ за межами РФ, яке було задоволено. 24 лютого 2022 року о 5 годині президент РФ оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні. В подальшому ЗС РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна. Так, одним із першочергових етапів реалізації злочинного умислу щодо збройного нападу на державу Україна передбачалося здійснення вторгнення найбільш підготовлених та мобільних підрозділів ЗС РФ, в тому числі спеціального призначення, на територію держави Україна для організації силових захоплень та взяття під контроль будівель і споруд, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі та здійснення силового впливу на їх діяльність; блокування та взяття під контроль військових частин ЗС України, ДПС України, підрозділів ВВ МВС України для перешкоджання їх законній діяльності щодо відсічі збройної агресії РФ, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості; перекриття та блокування авіаційного, транспортного та морського сполучення по території держави Україна з метою недопущення пересування військових підрозділів ЗС України та представників правоохоронних органів для протидії збройній агресії ЗС РФ; пошкодження військових об`єктів ЗС України, які мають важливе оборонне значення та об`єктів, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення. 24 лютого 2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці ЗС РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державний кордон України, який проходить територіями АР Крим, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської, та інших областях, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупували частин вказаної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків. Відповідно до Концепції (основ державної політики) національної безпеки України національна (у тому числі державна) безпека України передбачає відсутність загрози у сферах: політичній, економічній, соціальній, воєнній, екологічній, науково-технологічній, інформаційній, і полягає зокрема: у безпеці конституційного ладу і державного суверенітету України, невтручанні у внутрішні справи України з боку інших держав, відсутності сепаратистських тенденцій в окремих регіонах та у певних політичних сил в Україні, непорушення принципу розподілу влади, злагодженості механізмів забезпечення законності і правопорядку (в політичній сфері); у відсутності проблем ресурсної, фінансової та технологічної залежності національної економіки від інших країн, невідпливі за межі України інтелектуальних, матеріальних і фінансових ресурсів (в економічній); у відсутності посягань на державний суверенітет України та її територіальну цілісність (у воєнній); у відсутності науково-технологічного відставання від розвинутих країн (у науково-технологічній); у невитоку інформації, яка становить державну та іншу передбачену законом таємницю, а також конфіденційної інформації, що є власністю держави (в інформаційній сфері). Державна безпека - це відсутність загрози, стан захищеності життєво-важливих інтересів держави від внутрішніх і зовнішніх загроз в усіх вказаних вище сферах життєдіяльності держави. Суверенітет держави означає верховенство державної влади, її самостійність усередині країни та незалежність у міжнародних відносинах, яка може бути обмежена лише необхідністю виконувати договори і зобов`язання в галузі міжнародних відносин. Територіальна цілісність держави передбачає, що всі складові території держави (адміністративно-територіальні одиниці) перебувають в нерозривному взаємозв`язку, характеризуються єдністю і не мають власного суверенітету. Територіальна недоторканність - це захищеність території країни в існуючих кордонах від будь-яких посягань, що можуть стосуватися незаконної зміни території України, визначеної рішеннями Верховної Ради України і міжнародними договорами України. Обороноздатність означає підготовленість держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту. Складовими такої підготовленості є сукупність економічного, політичного, соціального, наукового, морально-психологічного і суто військового потенціалів. Стан обороноздатності України відображають її мобілізаційні можливості, кількість і якість Збройних Сил, їх здатність швидко переходити на військовий стан, організовано вступати у воєнні дії та успішно виконувати завдання по обороні від агресії. Інформаційна безпека України складова частина національної безпеки України, стан захищеності державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу, інших життєво важливих інтересів людини, суспільства і держави, за якого належним чином забезпечуються конституційні права і свободи людини на збирання, зберігання, використання та поширення інформації, доступ до достовірної та об`єктивної інформації, існує ефективна система захисту і протидії нанесенню шкоди через поширення негативних інформаційних впливів, у тому числі скоординоване поширення недостовірної інформації, деструктивної пропаганди, інших інформаційних операцій, несанкціоноване розповсюдження, використання й порушення цілісності інформаціі? з обмеженим доступом. Загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються РНБО України і затверджуються указами Президента України. Згідно стратегії національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року № 392/2020, спеціальні служби іноземних держав, насамперед РФ, продовжують розвідувально - підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Указом Президента України № 64 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому неодноразово продовжено по теперішній час. Досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] , будучи гр-ном України, документовним паспортом гр-на України, постійно проживаючи в смт. Роздільне, АР Крим, після початку незаконної окупації РФ 20 лютого 2014 року території АР Крим, підтримав агресивні дії РФ, щодо захоплення територій України, залишився проживати під окупацією та порушив правовий зв`язок з державою Україною, набувши громадянство РФ без позбавлення українського. В подальшому, 15 лютого 2023 року у гр-на України [PERSON] , на якого згідно із ст. 65 Конституції України покладається обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно в ЗС України, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, будучи чітко обізнаним про розпочате РФ 24 лютого 2022 року повномасштабне збройне вторгнення в Україну підтримав агресивні дії РФ, виник злочинний умисел на вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого гр-ном України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, вираженого у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану. Так, на виконання свого злочинного умислу, [PERSON] , перебуваючи у тимчасово окупованому РФ м. Севастополь АР Крим, добровільно, за власною ініціативою, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників держави-агресора, діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перейшов на бік ворога, а саме 15 лютого 2023 року уклав контракт з МО РФ про проходження військової служби в ЗС РФ та був зарахований на посаду стрільця 2 відділення 2 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , обравши позивний « [PERSON] ». В подальшому, після підписання контракту та проходження підготовчих курсів, в період з 23 лютого 2023 року до 01 травня 2023 року, [PERSON] , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, займаючи посаду стрільця 2 відділення 2 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , перебував на посиленні позицій ЗС РФ біля [ADDRESS] . Надалі, 08 травня 2023 року [PERSON] , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, займаючи посаду стрільця 2 відділення 2 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , був направлений для продовження військової служби в складі десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти до [ADDRESS] , де знаходився до 18 червня 2023 року, до моменту отримання поранення. В подальшому, після проходження лікування та реабілітації, після 10 жовтня 2023 року [PERSON] було призначено на посаду командира 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] . 30 жовтня 2023 року [PERSON] , будучи командиром 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , у складі свого підрозділу був передислокований до [ADDRESS] та виконував бойові завдання проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань, до моменту отримання вогнепального поранення лівої ноги з пошкодженням м`яких тканин 05 листопада 2023 року. В подальшому, після проходження лікування та реабілітації, 07 січня 2024 року [PERSON] , будучи командиром 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , проходив подальшу військову службу в [ADDRESS] . 11 січня 2024 року [PERSON] , будучи командиром 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , у складі свого підрозділу був передислокований в район [ADDRESS] та виконував бойові завдання проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань, до моменту отримання вогнепального поранення лівої ноги з пошкодженням м`яких тканин 12 січня 2024 року. В подальшому, після проходження лікування та реабілітації, 25 травня 2024 року [PERSON] , будучи командиром 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , проходив подальшу військову службу поблизу [ADDRESS] . 13 липня 2024 року [PERSON] у складі свого підрозділу був передислокований до [ADDRESS] , де готували запасні позиції оборони, а 19 липня 2024 року був передислокований до с. Прогрес Покровського району Донецької області, де виконував бойові завдання проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань. Після цього, в період часу з 08 серпня до 17 серпня 2024 року, [PERSON] , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, займаючи посаду командира 1 відділення 3 взводу десантно-штурмової роти батальйону морської піхоти [NUMBER] бригади морської піхоти в/ч [NUMBER] , у складі свого підрозділу виконував бойові завдання проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань на території Курської області РФ, поблизу н.п. Олександрівка. 17 серпня 2024 року, [PERSON] , під час виконання бойових завдань проти підрозділів ЗСУ та інших військових формувань, був взятий у полон військовослужбовцями ЗСУ, чим його злочинну діяльність було припинено. Таким чином, [PERSON] у період часу з 15 лютого 2023 року по 17 серпня 2024 року, вчинив державну зраду, у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану, основними складовими взаємозв`язаними ознаками та мотивами якої є: - спеціальний антидержавницький мотив - вчинення діяння на шкоду інтересам України та корисливий мотив; - мета - заподіяння шкоди національній безпеці України; - перехід на бік ворога та здійснення ним підривної діяльності проти України у вигляді участі в бойових діях на боці ворога у лавах ЗС РФ в зв`язку за добровільним укладеним контрактом з МО РФ; - добровільний характер його протиправної, злочинної діяльності, здійснений з власного бажання, без фізичного та психічного примусу. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав повністю та показав, що вважає себе гр-ном РФ, не заперечив обставин добровільного укладення контракту з МО РФ та добровільності дій в складі ЗС РФ та перебігу його служби на боці ворога, про який йде мова в обвинуваченні. Також [PERSON] підтвердив суду, що з відповідними заявами стосовно відмови чи припинення громадянства України до уповноважених державних органів України він не звертався. Під час судового розгляду обвинувачений [PERSON] був виданий країні агресору, тому подальше слухання справи здійснювалось в порядку ч. 3 ст. 323 КПК України. Згідно позиції сторони захисту, винуватість [PERSON] у вчиненні зазначеного злочину не доведена, оскільки він не вважав себе гр-ном України, з огляду на отримання гр-ва РФ. Проте, на думку суду, вина [PERSON] в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, переконливих підстав для недовіри яким, чи щодо неналежності та недопустимості яких суду не було наведено, зокрема: -матеріалами доручення, якими встановлені та уточнені анкетні дані обвинуваченого (т. 1 а.с. 52-53); -матеріалами НСРД (зняття інформації з електронних інформаційних систем), якими отримані копії документів обвинуваченого стосовно проходження ним служби в ЗС РФ та щодо його гр-ва України (т. 1 а.с. 54-102); -інформацією з уповноважених державних органів України, згідно якої гр-во України [PERSON] не припинялось, а останній потрапив в полон як представник ЗС РФ (т. 1 а.с. 103-105); -показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , протоколами їх оглядів, пред`явлення для впізнання, отриманими в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України (допит цих осіб в суді неможливий, з огляд на їх обмін як військовополонених), якими підтверджується добровільна участь гр-на України [PERSON] в бойових діях проти України на боці ворога (т. 1 а.с. 121-146), протоколом допиту [PERSON] в якості підозрюваного (отриманим в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України), протоколом його огляду, згідно яких останнім в цілому підтверджуються його покази, надані суду в частині перебігу проходження служби на боці ворога (т. 1 а.с. 147-175). -копіями документів особової справи військовополоненого [PERSON] (т. 1 а.с. 185-196). Подані стороною обвинувачення докази узгоджуються між собою та з наданими суду показами свідка [PERSON] , є логічними, послідовними та такими, що цілком переконливо та беззаперечно підтверджують добровільну, активну та тривалу участь в бойових діях гр-на України [PERSON] в складі ЗС РФ проти України, тобто на боці ворога, що посягає на територіальну цілісність, суверенітет, безпеку України (твердження сторони захисту не підтверджені жодним доказом та спростовуються обставинами щодо тривалості перебування обвинуваченого в лавах ЗС ворога та наявністю при цьому у нього об`єктивної можливості для того щоб не укладати контракт, оспорити його, відмовитись від участі в війні тощо). При цьому, [PERSON] залишається громадянином України, не відмовився, не залишив та не припинив в передбаченому законом порядку громадянства нашої країни, не здійснив жодних дієвих заходів для цього, в тому числі шляхом звернення до уповноважених в вирішенні питання громадянства державних органів України. Таким чином, факт скоєння [PERSON] наведеного кримінального правопорушення суд вважає доведеним, зазначені обставини встановленими, а його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 111 КК України, оскільки він, як громадянин України, вчинив умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що полягало у переході на бік ворога в умовах воєнного стану. Крім цього, суд вважає за необхідне зауважити про те, що з наданих матеріалів, зокрема з судових рішень, вбачається, що стороною обвинувачення були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження, зокрема, здійснювались його виклики, вживались заходи для встановлення його місцезнаходження та сповіщення, він був забезпечений захисником. Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин [PERSON] суду не наведено. Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що він є не судимою особою, має посередні характеристики. При призначенні виду та міри покарання суд враховує особу обвинуваченого, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним кримінального правопорушення. Враховуючи викладене та дані щодо особи обвинуваченого, характер та значний ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, який підсилюється в умовах війни, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, вік обвинуваченого, суд вважає, що виправлення [PERSON] можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки саме ці покарання сприятимуть досягненню мети провадження та попередженню вчинення інших кримінальних правопорушень. Підтвердження наявності в справі процесуальних витрат та речових доказів суду не наведено. На підставі ч. 2 ст. 111 КК України,

Резолютивна частина:
[PERSON] визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Строк відбування покарання [PERSON] обраховувати з моменту його затримання. На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення. Копію вироку негайно після його проголошення вручити (надіслати) захиснику та прокурору. Опублікувати інформацію про цей вирок в засобах масової інформації: в газеті "Урядовий кур`єр" та на офіційних веб-сайтах суду та органів прокуратури. Виконання вироку в частині здійснення публікації на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора покласти на прокурора. Судді

Результат: guilty