Вид судочинства: administrative
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій щодо відмови у зарахуванні трудового стажу з 15 серпня 1987 року по 27 травня 1991 року в якості вчителя початкових класів у СШ № 48, з 28 травня 1991 року по 31 грудня 1998 року в якості вихователя в дитячому садку № 166 із застосуванням записів трудової книжки та зобов`язання відповідача перерахувати її пенсію, враховуючи записи у трудовій книжці про вказані періоди. Ухвалою суду від 5 грудня 2019 року було прийнято до провадження позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі № 200/14036/19-а за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив. Позивач вважає, що відповідач протиправно не врахував періоди її роботи з 15 серпня 1987 року по 27 травня 1991 року в якості вчителя початкових класів у СШ № 48, з 28 травня 1991 року по 31 грудня 1998 року в якості вихователя в дитячому садку № 166, оскільки ці періоди підтверджуються записами трудової книжки, яка є єдиним документом на підтвердження трудового стажу. Відповідач в установлений судом строк не надав відзиву на позовну заяву, тому відповідно до вимог статей 159, 162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами справи в межах заявлених позовних вимог. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив. [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданого 5 січня 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Положенням про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 на управління покладені повноваження, зокрема, щодо призначення (здійснення перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошове утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (підпункти 7,8 пункту 4 Положення). Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою від 10 жовтня 2019 року № 3508 про призначення пенсії за віком згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивачем при зверненні до пенсійного органу були надані такі документи: заява, копія паспорту, ідентифікаційного коду, трудової книжки, диплому, свідоцтва про укладання шлюбу, довідка від 11 липня 2016 року № 1443-1443023376 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 17 жовтня 2019 року відповідачем прийнято рішення № 3508 про відмову в призначенні пенсії за віком згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що підставою для відмови у призначенні пенсії стала відсутність необхідного стажу через не зарахування окремих періодів його роботи до пільгового та страхового стажу. Так, згідно зазначеного рішення період роботи позивача з 1 січня 1999 року по 30 вересня 2014 року зарахований до спеціальної стажу роботи згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування. Періоди роботи з 15 серпня 1987 року по 27 травня 1991 року в якості вчителя початкова класів у СІІІ № 48, з 28 травня 1991 року по 31 грудня 1998 року в якості вихователя в дитячою садку № 166 не зараховано до спеціального стажу роботи згідно записам трудовій книжці, оскільки у відповідача відсутня можливість перевірити достовірність вказаної інформації та архіви підприємства розташовані на непідконтрольній українській владі території. Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернулася до суду з даним позовом. Судом встановлено, що записами трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я позивача підтверджується, що 15 серпня 1987 року позивача призначено вчителем навчальних класів середньої школи № 48 та звільнено з зазначеної посади 27 травня 1991 року. Згідно запису трудової книжки № 7 позивача 27 травня 1991 року позивача прийнято на посаду вихователя в ясла-садок № 166 за переведенням. Суд звертає увагу відповідача, що період роботи позивача з 1 січня 1999 року по 30 вересня 2014 року який було враховано за даними Реєстру застрахованих осіб та період з 28 травня 1991 року по 31 грудня 1998 року, який враховано не було - це єдиний, непереривний стаж. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Закон України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки. Згідно норм статті 1 цього Закону громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням. Суд зауважує, що відповідачем у своєму рішенні підставою призначення пенсії визначено пункт «е» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», проте, суд зауважує, що норма, що визначає паво на пенсію за вислугу років працівників освіти міститься не в Законі «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», а в Законі «Про пенсійне забезпечення». Нормами статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року. Відповідно до Додатку 1 Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р місто Донецьк, де працювала позивач, відноситься до території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Суд погоджується, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Однак, як зазначив відповідач, провести перевірку достовірності документів не має можливості тому, що підприємства знаходяться на непідконтрольній українській владі території і не здійснили перереєстрацію юридичної адреси на підконтрольну України територію. На підставі пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1 (надалі - Порядок № 22-1) при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Згідно норм пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Проте, суд зауважує, що відсутність можливості проведення перевірки не може позбавляти позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Суд зазначає, що трудова книжка позивача містить належним чином здійснені записи щодо роботи позивача на підприємстві у спірний період. Наведені записи трудової книжки про роботу позивача за вказаний період свідчить про зайнятість останнього за відповідною посадою. Записи про спірний період роботи засвідчений відповідними печатками підприємства і дефектів їх вчинення не мають. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку, що відповідач безпідставно не врахував позивачу спірні періоди його роботи до пільгового стажу. За приписами статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14, та в силу статті 6 КАС України враховується судом при розгляді даної справи. Наведені вище обставини свідчать про недбале ставлення пенсійного органу до вирішення такого важливого питання як пенсійне забезпечення особи, яке гарантується статтею 46 Конституції України і визначено законодавцем як джерело існування громадянина держави. Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з нормами 2 другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. За таких обставин, суд доходить висновку щодо задоволення позовних вимог позивача. Проте, суд вважає за необхідне обрати інший спосіб порушеного права позивача, що забезпечить ефективне виконання рішення. Отже, позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 17 жовтня 2019 року № 3508 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10 жовтня 2019 року № 3508, зарахувавши спірні періоди роботи позивача. Згідно з положеннями частини 1 статті 139 КАС України при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем був сплачений судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп. відповідно до квитанції від 27 листопада 2019 року.

Резолютивна частина:
Позов [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) до Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 42171290, 85500, Донецька область, Великоновосілківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103) про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю. Визнати протиправним та скасувати рішення Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 17 жовтня 2019 року № 3508 про відмову [PERSON] про призначення пенсії за віком згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зобов`язати Великоновосілківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 42171290) повторно розглянути заяву [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) від 10 жовтня 2019 року № 3508 про призначення пенсії за віком згідно пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до спеціального стажу роботи періоди з 15 серпня 1987 року по 27 травня 1991 року в якості вчителя початкова класів СІІІ № 48, з 28 травня 1991 року по 31 грудня 1998 року в якості вихователя в ясла-садка № 166. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Великоновосілківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (код ЄДРПОУ 42171290, 85500, Донецька область, Великоновосілківський район, смт. Велика Новосілка, вул. Центральна, 103) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 3 січня 2020 року. Повне судове рішення складено 3 січня 2020 року. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Результат: granted