Вид судочинства: commercial
Суддя: Сташків Р.Б.
Дата ухвалення: 2024-01-09 00:00:00+02

Обставини справи:
13.06.2022 між Військовою частиною [NUMBER] Національної гвардії України (далі - позивач, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Шегерою Діною Яківною (далі - відповідач, постачальник) було укладено договір №272/В33-2022 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язується поставити позивачеві якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього Договору (додаток № 1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари. Пунктом 1.2 Договору визначено, що найменування (номенклатура, асортимент, кількість) товару зазначена в додатку № 1 до цього договору. Код ДК 021:2015:14410000-8- Кам`яна сіль. Відповідно до додатку № 1 до договору (специфікації) найменування товару (асортимент) - Сіль. Загальна кількість товару, що закупляється - 100000 кг (далі - товар). Відповідно до пункту 4.1 Договору ціна договору складає 2200000 грн, без ПДВ. Пунктом 6.1 Договору визначено, що дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці позивача, яка вручається під особистий підпис відповідачу (представнику відповідача) або у разі не прибуття вищезазначених осіб, надсилається відповідачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу відповідача, зазначену в розділі 13 договору. У заявці зазначається найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару. У випадку корегування інформації, яка зазначена в заявці, замовник має право здійснити таке корегування засобами зв`язку, з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. В разі відсутності письмового підтвердження таке корегування вважається недійсним. Відповідно до п. 6.2 Договору передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункту відвантаження за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 8-А. та/або в пунктах відвантаження військових частин Національної гвардії України (товароодержувачі), визначених заявкою позивача. Положеннями пункту 8.3 Договору передбачено, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці позивача відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 % вартості товару, якого допущено прострочення виконання за кожен день прострочення. За прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вартості непоставленого товару. У випадку порушення строку поставки понад 30 календарних днів позивач має право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору в повному обсязі. Специфікацією до договору, яка підписана сторонами, скріплена відбитками їх печаток та наявна в матеріалах справи у вигляді засвідченої копії передбачено: найменування товару - Сіль; одиниця виміру - кг.; кількість товару - 100000; ціна за одиницю - 22,00 грн без ПДВ; сума без ПДВ - 2550000 грн. Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідно до умов договору останнім було надіслано відповідачу заявку № 78/8/2-764 від 15.06.2022 про необхідність поставки товару в загальній кількості 100000 кг у відповідні строки та відповідні місця постачання. Проте, як зазначає позивач, товар, визначений заявкою від 15.06.2022 вих. № 78/8/2-764, відповідачем поставлено було з порушенням термінів поставки, а саме: 02.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10000 кг на загальну суму 220000 грн, що підтверджує складена видаткова накладна № 40 від 02.07.2022; 05.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5000 кг на загальну суму 110000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 37 від 05.07.2022; 04.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 2000 кг на загальну суму 44000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 47 від 04.07.2022; 05.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10000 кг на загальну суму 220000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 46 від 05.07.2022; 05.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5000 кг на загальну суму 110000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 43 від 05.07.2022; 05.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5000 кг на загальну суму 110000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 37 від 05.07.2022; 05.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 20000 кг на загальну суму 440000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 38 від 05.07.2022; 06.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10000 кг на загальну суму 220000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 39 від 06.07.2022; 06.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 10000 кг на загальну суму 220000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 44 від 06.07.2022; 12.07.2022 відповідачем поставлено Товар у кількості 5000 кг на загальну суму 110000 грн, що підтверджує складена Відповідачем видаткова накладна № 42 від 12.07.2022. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України та пункту 8.3 Договору розмір пені за порушення строків поставки товару згідно заявки позивача 78/8/2-764 від 15.06.2022 становить 8206 грн на підставі проведеного позивачем розрахунку. Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Як визначено ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. За умовами статті ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що позивачем до позовної заяви долучено заявку від 15.06.2022. Разом з тим, доказів направлення позивачем такої заявки відповідачу, як передбачено пунктом 6.1 Договору, рекомендованим листом з повідомленням про вручення або цінним листом з описом вкладення матеріали справи не містять. Натомість, позивач зазначає, що ним було направлено на офіційну електронну адресу відповідача заявку від 15.06.2022. Проте, як вбачається зі скриншоту електронної пошти позивача, ним направлялася спірна заявка на електронну адресу: postavki1608@ukr.net. Однак за умовами Договору не вбачається, що відповідна електронна адреса є офіційною електронною адресою відповідача, натомість у реквізитах відповідача вказано електронну адресу: 3084610208@ukr.net. Приписом частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Положеннями частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зважаючи на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не надано суду доказів надання відповідачу заявки на виконання умов договору ані безпосередньо уповноваженому представнику, ані поштовим зв`язком, а тому суд дійшов висновку про те, що відповідачем не було порушено строків поставки товару, оскільки відповідний перебіг строку не розпочинався. Крім цього, суд вважає за необхідне додатково підкреслити, що видаткові накладні №40 від 02.07.2022, №47 від 04.07.2022, № 46 від 05.07.2022, №43 від 05.07.2022, №37 від 05.07.2022, №38 від 05.07.2022, №39 від 06.07.2022, №37 від 05.07.2022 №44 від 06.07.2022, №42 від 12.07.2022 позивачем підписано без будь-яких зауважень. Підсумовуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем заявки за укладеним між сторонами спору Договором, яка передбачає дати і місце поставки товару за договором (специфікацією до договору), відповідно неможливо застосувати відповідальність за порушення строків поставки, які не встановлені. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2023 у справі № 910/3778/23, від 23.10.2023 у справі №910/5765/23. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. При цьому, суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи. Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту. Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства. Суд звертає увагу позивача, що відповідно до положень ч. 4 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Відтак, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Приписи ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов є не обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі. Суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати покладаються на позивача.

Резолютивна частина:
У задоволенні позову відмовити. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України. Суддя Сташків Р.Б.

Результат: denied