Вид судочинства: commercial
Суддя: Пасько М.В.
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 4.729, 80 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати в розмірі 36.419, 46 грн. та моральну шкоду в розмірі 10.000, 00 грн., зазначена заборгованість відповідачем оспорюється. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, боржник (відповідач) не провів повного розрахунку з позивачем. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. До структури заробітної плати в силу ст. 2 Закону України "Про оплату праці" включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час. Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України ( далі - КзПП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці". Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Я вбачається з матеріалів справи, позивача 16.07.2020 було звільнено з посади бухгалтера за згодою сторін. Під час звільнення 16.07.2020 р. позивачу було виплачено: 7.410,26 грн. - заробітну плату, 5.675,76 грн. - компенсацію за невикористану відпустку, 11.400,00 грн. матеріальну допомогу під час звільнення. Щодо сімейного стану позивача, суд зазначає наступне. Як стверджує відповідач, при прийомі на роботу позивачем було надано паспорт серії [NUMBER] , виданий 06 жовтня 1998 р. Каховським РВ УМВС України у Херсонській області на ім`я [PERSON]. Згідно даних, зазначених на 10 сторінці паспорта Працівника (копії додаються, оригінал наявний у Позивача), наявна інформація про перебування Позивача у шлюбі. Жодних відміток про розірвання шлюбу у паспорті Позивача не проставлено. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач надав відповідачу свідоцтва про розірвання шлюбу чи рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з листом Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.2008 № 235/0/15-08/13 "Роз`яснення щодо застосування статті 19 Закону України "Про відпустки" додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)", для отримання додаткової соціальної відпустки розлучена жінка, яка дійсно виховує сама дитину (без батька), має подати такі документи: копію свідоцтва про народження дитини; для підтвердження того, що жінка є розлученою, - копію свідоцтва про розірвання шлюбу та документ, який підтверджував би те. що батько не бере участі у вихованні дитини. Зважаючи на те, що відповідачу не були наданні докази позивачем про розірвання шлюбу, у відповідача були відсутні підстави для обліку позивача як одинокої матері та виплату їй компенсації за невикористану додаткову відпустку згідно зі ст. 19 Закону України "Про відпустки". Щодо відсутності підстав для надання додаткової відпустки, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" додаткова відпустка надається одиноким матерям. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 р. № 9, одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Свідоцтво про народження серія [NUMBER] (далі - Свідоцтво; копія додається, оригінал відсутній у відповідача), яке було подано позивачем при прийомі на роботу, містить інформацію про батька дитини. Суд звертає увагу на те, що дане Свідоцтво не містить інформації, що запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері. Крім того, як стверджує відповідач, Резюме, яке подавалось особисто позивачем для прийому на роботу, містить інформацію про сімейний стан Позивача: "гражданский брак", копія якого міститься в матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи, за період роботи з 15.01.2020 по 16.07.2020 позивачем не надавалось жодних документів та/або будь-якої інформації, що б підтверджували зміну сімейного стану позивача. Щодо довідки Комунальної установи "ЯСЛА-САДОК № 6 "СОНЕЧКО", на яку посилається позивач з метою підтвердження статусу одинокої матері, суд зазначає наступне. Вищезазначена довідка була отримана відповідачем тільки 20.07.2020, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого повідомлення, тобто вже після звільнення позивача, яке відбулось 16.07.2020 та проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні. Ані під час прийому на роботу, ані протягом трудових відносин з відповідачем, позивач не надавала жодні документи, які б підтверджували статус позивача як одинокої матері. Суд наголошує на тому, що згідно ст. 19 Сімейного кодексу України функції із встановлення факту неналежного виконання одним із батьків своїх батьківських обов`язків покладено на органи опіки та піклування. Враховуючи те, що Комунальна установа "ЯСЛА-САДОК № 6 "СОНЕЧКО" не належить до структури органів опіки та піклування, у такої установи згідно з Сімейним кодексом України відсутні будь-які повноваження щодо оформлення будь-яких висновків щодо неучасті батька у вихованні дитини, а інформація про те, що батька не бачили в дитячому садку та інформацію про оплату за харчування дитини не може слугувати підставою для визнання матері такою, що виховує дитину самостійно, оскільки поза увагою залишаються інші сфери життєдіяльності дитини. Таким чином суд дійшов висновку, що в установи "ЯСЛА-САДОК № 6 "СОНЕЧКО" відсутні повноваження на засвідчення фактів, викладених у довідці, а сама довідка не може слугувати підставою для визнання Позивача одинокою матір`ю. Щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. У своїй позовній заяві позивач посилається на неправомірні дії відповідача як підставу для стягнення моральної шкоди у розмірі 10.000,00 грн. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4 (далі - Постанова Пленуму) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, вимога заявника про відшкодування моральної шкоди не є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки ним не надано доказів того, що йому було нанесено маральних страждань. Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Резолютивна частина:
1.Відмовити в задоволенні позову. 2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України. Суддя М.В. Пасько

Результат: denied