Вид судочинства: commercial
Суддя: Васянович А.В.
Дата ухвалення: 2026-01-01 00:00:00+02

Обставини справи:
До Господарського суду Черкаської області з позовом звернулось приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» до комунального підприємства «Уманьводоканал» Уманської міської ради про стягнення 34 300 грн. 02 коп. боргу, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору №210918/07 про проведення геологічної експертизи від 21 вересня 2018 року. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 20 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалу суду від 20 жовтня 2025 року було доставлено сторонам до їх електронних кабінетів 21 жовтня 2025 року. У встановлені законом строки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. З 17 грудня 2025 по 31 грудня 2025 року головуючий суддя перебував у відпустці. 08 грудня 2025 року від відповідача надійшла заява про застосування судом наслідків спливу позовної давності. Зокрема, в даній заяві відповідач зазначає, що 15 вересня 2025 року приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» зверталося до Господарського суду Черкаської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення 34 300 грн. 02 коп. боргу за договором №210918/07 від 21 вересня 2018 року (справа №925/1115/25). Тобто, позивач звертався до суду з тим самим предметом позову, з тих самих підстав і до того самого відповідача, проте в порядку наказного провадження. Ухвалою суду від 17 вересня 2025 року по справі 925/1115/25 було відмовлено у видачі судового наказу. В ухвалі від 17 вересня 2025 року судом було встановлено, що з 30 листопада 2018 року право позивача на отримання оплати за умовами договору є порушеним і відповідно строк звернення до суду спливає 29 листопада 2021 року. Позивач помилково вважає, що початком відліку строку позовної давності є дата, коли позивач отримав відповідь на претензію, а саме - 28 травня 2019 року. Станом на 30 січня 2024 року строк позовної давності для звернення до суду сплив, а тому він не підлягав зупиненню на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача. В своїх запереченнях позивач вказує, що 23 квітня 2019 року звертався з претензією до відповідача щодо сплати боргу. 20 травня 2019 року відповідач у відповідь на претензію повідомив позивача своїм листом за № 611/07 про те, що перебуває в складному фінансовому становищі та зобов`язується сплатити борг у сумі 34 300 грн. 02 коп. в найкоротші терміни. Позивач отримав лист відповідача 28 травня 2019 року. Отже, на думку позивача, 28 травня 2019 року відбулося переривання перебігу позовної давності, а тому строк позовної давності мав закінчитися 28 травня 2022 року. Водночас, починаючи з 11 березня 2020 року по 30 червня 2023 року строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину. Крім того, Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року; в редакції Закону № 3450-IX від 08 листопада 2023 року Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». 14 травня 2025 року Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-IX постановлено пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключити. Закон набрав чинності 04 вересня 2025року. Таким чином позивач стверджує, що строки позовної давності починаючи з 04 вересня 2025 року знову продовжуються та закінчуються 04 листопада 2027 року. Розглянувши матеріали справи, а також дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 21 вересня 2018 між публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - ПрАТ «НАК «Надра України» або виконавець) та комунальним підприємством «Уманьводоканал» Уманської міської Ради (далі - КП «Уманьводоканал» або замовник) було укладено договір про проведення геологічної експертизи № 210918/07 (далі - «договір»). Згідно з п. 1.1. договору, виконавець зобов`язується виконати роботи з проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр, а також інших геологічних матеріалів (далі - геологічна експертиза) Городецької ділянки Уманського родовища (водозабори «Городецький», «Паланківський», «Олександрівський») відповідно до порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від « 30» травня 2011 року № 615 та Положення про проведення державної експертизи звітів щодо результатів геологічного вивчення надр, а також інших геологічних матеріалів, затвердженим Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 11 березня 2013 року № 95, за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу згідно з протоколом узгодження договірної ціни на проведення геологічної експертизи (додаток 1). Додаток 1 є невід`ємною частиною цього договору. Також умовами договору було передбачено наступне: п. 2.1. виконавець здійснює роботи з проведення геологічної експертизи щодо дотримання умов користування надрами та відповідних геологічних матеріалів за допомогою експертної комісії, створеної наказом виконавця протягом строків і в порядку, встановленому цим договором. п. 3.1 закінченням робіт з геологічної експертизи є затвердження виконавцем експертного висновку, який є документом, що свідчить про виконання робіт, що є предметом цього договору. п. 3.2. документами про виконання договірних зобов`язань є акт прийому-передачі робіт та експертний висновок, підписані та затверджені виконавцем. п.3.3. замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання акту приймання-передачі робіт від виконавця зобов`язаний направити виконавцеві підписаний акт прийому-передачі робіт або мотивовану відмову в його підписанні. Якщо протягом вказаного терміну замовник не надасть виконавцю підписаний акт або мотивовану відмову в його підписанні, роботи з проведення геологічної експертизи. Згідно з п. 4.1. договору, вартість робіт, вказаних в п. 1.1, складає 49 000 грн. 02 коп.,в тому числі ПДВ - 8 166 грн. 67 коп. За погодженням сторін до суми, вказаної в п.4.1. встановлюється надбавка за виконання робіт терміново та позачергово, або виконання додаткових робіт,не передбачених п. 1.1. цього договору. Згідно з цим договором попередня оплата складає 30% від вартості робіт і становить 14 700 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 2 450 грн. 00 коп. (п. 4.2. договору). 13 вересня 2018 року комунальне підприємство «Уманьводоканал» Уманської міської ради здійснило оплату по договору у розмірі 14 700 грн. 00 коп., що підтверджується карткою рахунку 36 (а.с.13). Крім того, даний факт позивач визнає. Остаточний розрахунок за даним договором здійснюється протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту підписання акту прийому-передачі робіт (п. 4.3. договору). 15 листопада 2018 року сторонами був підписаний акт прийому - передачі робіт з проведення геологічної експертизи (а.с.11). 15 листопада 2025 року приватним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» складено експертний висновок № УВ-08-10.2. Відповідач не здійснив остаточний розрахунок у розмірі 34 300 грн. 02 коп. протягом встановленого договором строку Строк оплати настав 30 листопада 2018 року. Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. 23 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. №507/2/01/10 про сплату заборгованості в розмірі 34 300 грн. 02 коп. 20 травня 2019 року відповідач надіслав відповідь на претензію за вих. №507/2/01/10, в якій вказав, що тяжкий фінансовий стан підприємства не дає можливості вчасно розрахуватись за отримані послуги. Борг в сумі 34 300 грн. 02 коп. відповідач зобов`язується сплатити в найкоротші терміни. Також відповідач у своєму листі просив позивача з розумінням поставитись до тимчасових проблем підприємства та не вживати заходів щодо звернення до господарського суду з заявою про видачу судового наказу в порядку наказного провадження (а.с. 18). Отже, відповідач у своїй відповіді на претензію фактично визнав борг в сумі 34 300 грн. 02 коп. та просив позивача відстрочити примусове стягнення, зокрема, не вживати заходів щодо звернення до суду. Судом враховано, що одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип «естопель» (лат. «estoppel»). Під принципом «естопель» розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Порівнюючи доводи відповідача, що наведені у письмовій заяві, яка надійшла до суду 08 грудня 2025 року, а також у відповіді на претензію, суд вважає, що поведінка відповідача не відповідає принципу «естопель» і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). Позивач отримав відповідь на претензію 28 травня 2019 року. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Тобто, після переривання позовної давності перебіг строку розпочався заново, а саме: з 29 травня 2019 року. Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем всупереч ч. 1 ст. 74, ст. ст. 76, 77 ГПК України під час розгляду даної справи не було спростовано доводи позивача стосовно порушення замовником строків виконаного грошового зобов`язання по договору. З приводу заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності судом враховано наступне: Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі (712/8916/17 (пункт 28)). Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/19 зазначила, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Судом врахровано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) було установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжувалося. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30 березня 2020 року вирішено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнити, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COV1D-19)» №540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року. Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови №211 починається саме з 12 березня 2020 року. Закон №540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність, є запровадження карантину відповідно до Постанови №211, тобто 12 березня 2020 року, а тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12 березня 2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у справі № 914/1560/20. Водночас, КЦС ВС у постанові від 01 січня 2021 року у справі № 373/651/20 дійшов висновку, що оскільки днем звернення до суду в межах позовної давності було 01 квітня 2020 року, а Закон № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлені карантинні обмеження, які діяли на час позовної давності, вимоги ст. 257, частини п`ятої статті 267, пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також встановлені судами обставини, обґрунтованим є висновок про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності. Отже, існує різна судова практика щодо питання, чи продовжуються строки, які мали б спливти під час дії карантину, затвердженого Постановою № 211, але до набрання чинності Законом № 540-ІХ, тобто у період з 12 березня 2020 року по 02 квітня 2020 року. Водночас судом враховано, що в даній справі незалежно від доводів сторін, ні станом на 12 березня 2020 року, ні станом на 02 квітня 2020 року строк давності за даним позовом не сплив та в подальшому був продовжений в силу наведеного вище Закону. 30 червня 2023 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин скасовано. Таким чином, карантин на території України діяв з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Крім того, Законом України №2120-ІХ від 15 березня 2022 року (чинний з 17 березня 2022 року) Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу було доповнено п. 19, у відповідності до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Станом на 17 березня 2022 року строк давності за даним позовом також не сплив. Воєнний стан був введений в Україні Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та на час розгляду цієї справи не скасований та не припинений. Водночас, Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-IX (який набрав чинності 30 січня 2024 року) пункт 19 викладено в наступній редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04 вересня 2025 року, відновлено обчислення строків позовної давності. Отже, з 12 березня 2020 року по 29 січня 2024 року строк звернення до суду продовжувався, водночас з 30 січня 2024 року по 04 вересня 2025 року перебіг позовної давності зупинявся. Відповідно до ч. 3 ст. 263ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Позивач звернувся до суду з даним позовом 14 жовтня 2025 року. З 29 травня 2019 року по 12 березня 2020 року та з 04 вересня 2025 року по 14 жовтня 2025 року трирічний строк звернення до суду не сплив. Відтак, суд зазначає, що у даній справі відсутні підстави щодо застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки строк звернення до суду не пропущено. Судом було також враховано, що 15 вересня 2025 року приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України» зверталося до Господарського суду Черкаської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з комунального підприємства «Уманьводоканал» Уманської міської ради 34 300 грн. 02 коп. боргу у зв`язку з невиконанням договору №210918/07 від 21 вересня 2018 року. 17 вересня 2025 року зі справи №925/1115/25 місцевим господарським судом було відмовлено у видачі судового наказу. Відмовляючи у видачі наказу на підставі п. 5 ч. 1 ст.152 ГПК України суд вказав, що встановлення обставин зупинення та продовження перебігу позовної давності виходить за межі інституту наказного провадження. Стаття 152 ГПК України не містить вимог щодо з`ясування судом обставин зупинення перебігу позовної давності. Суд вирішив, що заявлені вимоги не є безспірними, оскільки з`ясування питання щодо дотримання позовної давності можливо лише у порядку позовного провадження. Також суд вказав,що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку. Судом враховано, що під час розгляду вимог в порядку наказного провадження та видачі судового наказу господарський суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. Відповідно до ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 34 300 грн. 02 коп. боргу. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, та з урахуванням застосування коефіцієнта 0,8 для сплати судового збору під час звернення до суду з позовом через систему «Електронний суд». На підставі викладеного, та

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити повністю. 2. Стягнути з комунального підприємства «Уманьводоканал», вул. М. Залізняка, буд. 16, м. Умань, Черкаська область, ідентифікаційний код - 03357174 на користь приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України», вул. Євгенії Мірошниченко, 10, м. Київ, ідентифікаційний код 31169745, IBAN № [NUMBER] в АБ «Укргазбанк», МФО 320478 - 34 300 грн. 02 коп. суму боргу та 2 422 грн. 40 коп. судового збору. Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Результат: granted