Вид судочинства: criminal
Суддя: Борейко О. Г.
Дата ухвалення: 2026-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Солдат [PERSON] , будучи військовослужбовцем військової служби призваним за мобілізацією, у порушення ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. 369, 395 КПК України, ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 11, 16, 49, 121, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил, скоїв злочин проти правосуддя та проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин. Так, 11.04.2025 ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області у справі №147/501/25 провадження №1-кп/147/141/25, постановлено про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі ч. 5 ст. 407 КК України, для продовження проходження військової служби, запобіжний захід скасовано, звільнено з-під варти в залі судового засідання та зобов`язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання ухвалою законної сили прибути до військової частини [NUMBER] для продовження проходження військової служби. Підозрюваним [PERSON] та його захисником, апеляційна скарга не подавалась, отже вищезазначена ухвала суду набрала законної сили 19.04.2025 та [PERSON] зобов`язаний був прибути для подальшого проходження військової служби до військової частини [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , протягом 72 годин, однак не пізніше 22.04.2025. Водночас у порушення зазначених вище норм законодавства України, [PERSON] , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, достеменно знаючи про необхідність виконання ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.04.2025 у справі №147/501/25, провадження №1-кп/147/141/25, маючи реальну можливість її виконати, не виконав зазначену вище ухвалу суду та не прибув для подальшого проходження військової служби до військової частини [NUMBER] . Крім того, солдат [PERSON] , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану, будучи ознайомленим зі змістом ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.04.2025 у справі №147/501/25, провадження №1-кп/147/141/25, якою останнього зобов`язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання законної сили ухвали суду прибути до військової частини [NUMBER] [ADDRESS] для продовження військової служби, 22.04.2025 не з`явився вчасно на службу до вказаної військової частини для продовження проходження військової служби, та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 18.06.2025, коли добровільно прибув у супроводі працівників поліції до [INFO] . За час відсутності у військовій частині [NUMBER] солдат [PERSON] обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводив час на власний розсуд. Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений. Досудовим розслідуванням дії [PERSON] кваліфіковано за ч. 1 ст. 382 КК України - невиконання судового рішення та за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану. Позиції сторін кримінального провадження. Позиція сторони обвинувачення. Позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 18 серпня 2025 року старшим слідчим четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Хмельницькому підполковник Державного бюро розслідувань [PERSON] та затверджений прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону [PERSON] . За змістом обвинувального акта, який підтримав прокурор, орган досудового розслідування вважав установленим те, що [PERSON] вчинив кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 382 та частиною 5 статті 407 КК України. Під час виступу у судових дебатах прокурор [PERSON] , зазначив, що в ході досудового слідства встановлено достатньо матеріалів для підготовки обвинувального акта. В ході судового розгляду, в тому числі з показів обвинуваченого, встановлено, що особа розуміє суть обвинувачення, визнав себе винним, а тому вина його доведена. З огляду на зазначене просить визнати [PERSON] винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 382 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового поглинання покарань більш суворим менш суворого призначити остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднати частину невідбутого покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області та призначити остаточне покарання у виді 5 років і 3 місяців позбавлення волі. Запобіжний захід залишити без змін до набрання вироком законної сили. Зазначив, що процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні немає. Позиція сторони захисту щодо пред`явленого обвинувачення. Захисник обвинуваченого - адвокат [PERSON] в судовому засіданні не оскаржував правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. В судових дебатах захисник зазначив, що сторона захисту не оскаржує провову кваліфікацію кримінальних правопорушень та фактичні обставини, його підзахисний визнає вину, розкаявся у вчиненому, а тому просить призначити йому мінімальне покарання у виді 5 років позбавлення волі. З урахуванням вироку Києво-Світошинського районного суду Вінницької області , просить призначити остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Зарахувати строк попереднього ув`язнення у строк відбування покарання. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 КК України та ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю та надав покази, якими підтвердив обставини скоєння злочину. Крім того, просив не досліджувати докази та не допитувати свідків у зв`язку з визнанням вини. Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. У судових дебатах обвинувачений зазначив, що згоден з прокурором, що він скоїв злочин, розкаюється у вчиненому. Зазначив, що бажає продовжити військову службу, однак, враховуючи відмову у задоволенні його клопотання, готовий нести покарання. У останньому слові обвинувачений визнав вину, просить суворо не карати, щиро розкаюється, зазначив, що нічого вже не повернеш. Докази на підтвердження встановлених судом обставин. Показання обвинуваченого. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину у висунутих йому обвинуваченнях у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 ст. 382 та ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України визнав, дав показання, відповідно до яких він пояснив, що він не прибув до військової частини [NUMBER] у резервний батальйон в [ADDRESS] за сімейними обставинами (потрібно було допомогти матері, посадити город). Зазначив, що щиро кається у вчиненому і бажає продовжувати військову службу. Документи зібрані стороною обвинувачення. Прокурором надано для приєднання до матеріалів кримінального провадження матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року, якою відносно підозрюваного [PERSON] обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою; інформацію про особу на ім`я [PERSON] , [INFO] ; довідку щодо судимості на ім`я [PERSON] №25197598480680335123; довідку-характеристику [INFO] від 07.07.2025 №75, видану інспектором загального [INFO] на жителя [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , відповідно до якої гр. [PERSON] характеризується із вкрай негативного боку - із раннього дитинства схильний до бродяжництва, крадіжок особистого майна громадян, за що кілька разів відбував покарання у виді позбавлення волі у різних установах, схильний до вживання алкоголю, не працює, не навчається, був мобілізований, але військову частину самовільно покинув, отримував повістки від різних відділів [INFO] області, які ігнорував; лист від 08.07.2025 №6736 КНП « ВОКПЛ ім. акад. О. І. Ющенка ВОР », згідно з яком [PERSON] , за даними архіву лікарні, картотеки поліклінічного відділення з денним стаціонаром та стат. Відділу станом на 07.07.2025 на лікуванні не перебував та за медичною психіатричною, неврологічною, нейрохірургічною та наркологічною допомогою не звертався; ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року у справі №147/501/25, якою постановлено: про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, на підставі ч. 5 ст. 407 КК України, для продовження проходження військової служби, запобіжний захід скасовано, звільнено з-під варти в залі судового засідання та зобов`язано, невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання ухвалою законної сили прибути до військової частини [NUMBER] для продовження проходження військової служби; ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.07.2025 у справі №127/22280/25, якою надано дозвіл старшим слідчим та слідчим четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на тимчасовий доступ до оригіналу судової справи №147/501/25, з наданням можливості вилучення оригіналу розписки підозрюваного [PERSON] про отримання ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.04.2025 (справа №147/501/25, провадження №1-кп/147/141/25) та диску з аудіо-відеозаписами судового засідання від 11.04.2025 у справі №147/501/25, провадження №1-кп/147/141/25, що зберігаються в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області , за адресою: Вінницька область, селище Тростянець, вул. Соборна, 21 . Документи надані стороною захисту. Обвинуваченим [PERSON] надано суду оригінал письмової згоди командира військової частини [NUMBER] №30781/оки від 01.10.2025 на проходження військовослужбовцем [PERSON] на вакантній посаді у військовій частині [NUMBER] . 04 грудня 2025 року від захисника -адвоката [PERSON] надійшов для приєднання до справи копії вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.09.2025, яким [PERSON] засуджено за ч. 4 ст. 246 КК України до 3 років позбавлення волі (справа №369/17582/23), з відміткою про набрання законної сили, який отриманий на адвокатський запит. Обставини вчинення обвинуваченим [PERSON] вказаних вище кримінальних правопорушень встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг дослідження яких був визначений з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Висновки суду. В зв`язку з тим, що обвинувачений повністю визнав свою провину та погодився з кваліфікацією вчиненого ним злочину, а прокурор та захисник не висловлювали жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і під час судового розгляду обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів щодо обставин, які характеризують особистість обвинуваченого та обтяжують чи пом`якшують покарання та доказів наданих прокурором. Водночас судом з`ясовано правильність розуміння зазначеними вище учасниками судового провадження обставин щодо недоцільності дослідження доказів, добровільність їх позиції та роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 та «Боротюк проти України» від 16.12.2010, де зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно). За таких обставин, суд вважає, що вина [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 та ч. 5 ст. 407 КК України, доведена у повному обсязі та суд кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 382 КК України, тобто невиконання судового рішення та за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає. Мотиви призначення покарання обвинуваченому. Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам. Статтею 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, є нетяжким злочином, кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином. Суд вважає, що згідно зі ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено. Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому [PERSON] , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується з негативної сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі строком два роки за ч. 1 ст. 382 КК України та у виді позбавлення волі строком п`ять років за ч.5 ст.407 КК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 1 ст. 70 КК України та остаточно призначити покарання обвинуваченому [PERSON] за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 5 ст. 407 КК України, шляхом часткового складення призначених покарань. Крім цього, як зазначено вище, згідно з вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2025 року [PERSON] засуджено за ч. 4 ст. 246 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України [PERSON] до покарання за цим вироком варто частково приєднати невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2025 року і призначити остаточне покарання у виді 5 років і 3 місяців позбавлення волі. Призначаючи такий вид покарання обвинуваченому, суд виходить із принципу законності, справедливості і індивідуалізації покарання, яке своїм видом та розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а також з метою припинення злочинної діяльності, як самим обвинуваченим так і іншими особами, призначення більш м`якого покарання, на думку суду, не відповідатиме даним про особу обвинуваченого, та суперечитиме основним засадам призначення покарання та правовим положенням частини другої ст. 50 КК України, якою визначено мету покарання. Суд зазначає, що статтями 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключається можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням. Так, звільнення на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки частина 1 цієї статті прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану. Суд не має законних підстав і для призначення [PERSON] більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на те, що частина 1 статті 69 КК України містить пряму заборону для прийняття зазначеного рішення у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану. Водночас висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 608/67/23, згідно з якими «звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статтей 50, 65 КК України. В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування». Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, на переконання суду, захід примусу визначений судом, є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного, та зможе забезпечити виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України, та буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення [PERSON] та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Разом з тим, обвинувачений може скористатись правом, яке надає йому стаття 81-1 КК України, яка передбачає, що під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Зі змісту реєстру матеріалів досудового розслідування та з наданої суду копії ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2025 встановлено, що [PERSON] був затриманий 04 липня 2025 року об 11:13 годині. Водночас, суд враховує, що під час досудового розслідування обвинуваченому відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року, було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк застосування до 02 вересня 2025 року. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 вересня 2025 року [PERSON] продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 30 жовтня 2025 року. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року [PERSON] продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 15 лютого 2026 року. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993, попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Так як обвинувачений [PERSON] з 04 липня 2025 року був затриманим та перебуває під вартою, то останньому з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України варто зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд. Згідно зі ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. З огляду на те, що підстави для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не перестали існувати, то вказаний запобіжний захід обвинуваченому [PERSON] потрібно продовжити до набрання вироком законної сили. Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні. Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. Винагорода викривачу не пропонувалась. Діями [PERSON] шкоди не завдано. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні. Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб немає. На підставі наведеного та

Резолютивна частина:
[PERSON] визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання: - за ч. 1 ст. 382 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі; - за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань визначити [PERSON] остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць. На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2025 року та призначити [PERSON] остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі. Початок строку відбування покарання [PERSON] рахувати з моменту набрання вироком законної сили. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати [PERSON] в строк покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 04 липня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід обраний [PERSON] у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили. Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Суддя [PERSON]

Результат: guilty