Вид судочинства: commercial
Суддя: Сівакова В.В.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02

Обставини справи:
27.07.2020 між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна Електрична станція» (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Югсинтез» (постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 16662/53-124-01-20-12408 (далі - договір). Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар, згідно з найменуванням, асортиментом, виробником, кількістю, ціною та коду УКТ ЗЕД товару, які зазначаються в специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору. Згідно з п. 1.3 договору обсяги закупівлі товару та загальну ціну по договору може бути зменшено залежно від реального фінансування видатків. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до договору, шляхом укладення додаткової угоди до договору. У пункті 4.1 договору визначено, що загальна вартість товару по договору становить 658.537,00 грн крім того ПДВ 20% 131.707,40 грн. Всього 790.244,40 грн. Згідно з п. 6.1 договору приймання товару за якістю та кількістю здійснюється на складі вантажоотримувача у відповідності з Інструкціями №П-6 (1965р.) та №П-7 (1966р.), затвердженими постановою Держарбітражу при Раді міністрів СРСР, з наступними змінами і доповненнями та відповідно до Стандарту державного підприємства «НАЕК «Енергоатом»: «Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС" СОУ НАЕК 038:2017 (даний Стандарт є загальнодоступним в електронному вигляді і знаходиться на офіційному сайті ДП «НАЕК «Енергоатом» в розділі Стандарти НАЕК «Енергоатом» за адресою: http://www.energoatom.com.ua/ua/about-6/company _standards-82). Згідно з п. 8.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України. На виконання умов вищезазначеного договору позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на суму 790.244,40 грн, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією видаткової накладної № 175 від 23.11.2020, яка підписана представником відповідача 24.11.2021 без будь-яких зауважень щодо якості, кількості та строку поставки товару. Окрім того, на підтвердження факту поставки товару відповідачу позивачем долучено до позовної заяви копію акта надання послуг № 2711001 від 27.11.2020 на суму 6.800,00 грн, відповідно до якого позивачем було надано відповідачу транспортні послуги з доставки вищезазначеного товару. Вищезазначений акт надання послуг підписано представниками позивача та відповідача без будь-яких зауважень. Відповідач поставлений товар оплатив частково в сумі 192,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 2202 від 19.03.2021. Спір виник в зв`язку з тим, що на думку позивача ним виконано умови договору у повному обсязі, тому поставлений товар має бути оплачений у повному обсязі, шляхом оплати частини неоплаченого товару в сумі 790.052,40 грн. За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 48.197,61 грн інфляційних втрат та 14.936,55 грн 3% річних. У свою чергу відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки невиконання умов договору відбулось внаслідок настання надзвичайних та невідворотніх подій, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості виконати умови договору. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно з п. 11.1 договору він вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками і діє до повного виконання зобов`язань сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Факт поставки товару позивачем відповідачу підтверджується копією видаткової накладної № 175 від 23.11.2020 на суму 790.244,40 грн, яка підписана представником відповідача 24.11.2020 без будь-яких зауважень щодо якості, кількості та строку поставки товару. У пунктах 6.2, 6.4 договору визначено, що перехід права власності на товар за договором відбувається в момент поставки товару на склад вантажоотримувача за умови відповідності поставленого товару вимогам договору. Датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної. Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 5.1 договору оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30-ти календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості. Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. З урахуванням зазначених норм, умов договору та дати підписання відповідачем видаткової накладної (24.11.2020), покупець мав здійснити оплату отриманого товару у строк до 24.12.2020 включно. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань вартість товару у визначений договором строк не сплатив, в зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка на момент звернення позивача з позовом до суду становила 790.052,40 грн (790.244,40 грн - 192,00 грн). Проте, відповідачем подано платіжні доручення № 10118 від 07.12.2021 на суму 73.160,40 грн, № 10121 від 07.12.2021 на суму 7.788,00 грн та № 10122 від 07.12.2021 на суму 12.702,00 грн, які свідчать, що відповідач перерахував позивачу кошти в загальному розмірі 93.650,40 грн. В призначені платежу даних платіжних доручень вказано: «пог.кред.заб.за отримані ТМЦ, зг. дог. № 16662/53-124-01-20-12408 від 27.07.20, накл. № 175 від 23.11.20». Таким чином, подане платіжні доручення свідчать, що відповідач частково перерахував борг після звернення позивача з позовом до суду. Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі. Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання. Надані докази свідчать про відсутність предмету спору, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, тягне за собою закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 93.650,40 грн основного боргу. Відповідно до ч. 3 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті поставленого товару за договором в повному обсязі не подано. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості поставленого товару в розмірі 696.402,00 грн. Посилання відповідача на наявність надзвичайних та невідворотніх обставин, які стали підставою для виконанням ним зобов`язання з своєчасної оплати поставленого товару судом відхиляються з огляду на наступне. Відповідно до п. 7.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення форс-мажорних обставин, зазначених в п. 2 ст. 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін. Пунктами 7.2, 7.5 договору визначено, що сторона, для якої склалась неможливість виконання обов`язків за договором, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання або припинення вищезгаданих обставин не пізніше 3 днів з моменту їх настання або припинення. Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строк їх дії є сертифікат Торгово-Промислової палати України. Суд зазначає, що матеріали справи не містять ані повідомлення відповідача позивачу про настання форс-мажорних обставин, ані відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, у зв`язку з чим суд вважає, що відповідні заперечення відповідача є необґрунтованими та безпідставними. В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті за поставлений товар, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 48.197,61 грн інфляційних втрат та 14.936,55 грн - 3% річних. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Умовами договору не визначено інший розмір процентів. Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 48.197,61 грн інфляційних втрат (за обґрунтованими розрахунками позивача). З поданого позивачем розрахунку 3% річних вбачається, що позивачем здійснено нарахування річних, що склали загалом суму 14.936,55 грн наступним чином: на суму боргу 790.244,40 грн за період з 24.12.2020 по 18.03.2021 (84 дні) 790.244,40 грн х 3 х 84 дні : 365 : 100 = 5.455,93 грн; на суму боргу 790.052,40 грн за період з 19.03.2021 по 27.09.2021 (192 дні) 790.052,40 грн х 3 х 146 : 365 : 100 = 9.480,62 грн. Позивачем невірно визначено першим днем прострочення 24.12.2020, оскільки як встановлено судом вище 24.12.2020 є останнім днем оплати товару, а тому першим днем обчислення прострочення є 25.12.2020. При цьому, період з 25.12.2020 по 18.03.2021 становить 84 дні, тому здійснення нарахування позивачем на кількість цих днів є вірним. Позивач зазначає, що період з 19.03.2021 по 27.09.2021 становить 192 дні, однак фактично цей період становить 193 дні. Проте в подальшому позивачем допущено помилку та здійснено нарахування процентів на 146 днів. За розрахунками суду (знаходиться в матеріалах справи) розмір 3% річних становить 17.987,30 грн. Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат - 14.936,55 грн. Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 14.936,55 грн інфляційних втрат. Посилання відповідача на те, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних може здійснюватися лише на суму простроченого грошового зобов`язання з оплати вартості товару без врахування суми ПДВ не приймаються судом до уваги, оскільки умовами договору визначено вартість товару, яка включає суму ПДВ, а отже й грошовим зобов`язанням в даному випадку є сплата вартості товару з ПДВ. Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Югсинтез» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно. При розподілі судового збору судом враховано ту обставину, що відповідачем здійснено часткову сплату боргу після звернення позивача з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити частково. 2. Провадження у справі в частині стягнення 93.650,40 грн основного боргу закрити. 3. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, код ЄДРПОУ 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Югсинтез» (49057, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Богдана Хмельницького, 156, код ЄДРПОУ 32990002) 696.402 (шістсот дев`яносто шість тисяч чотириста дві) грн 00 коп. основного боргу, 48.197 (сорок вісім тисяч сто дев`яносто сім) грн 67 коп. інфляційних втрат, 14.936 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот тридцять шість) грн 55 коп. 3% річних, 12.797 (дванадцять тисяч сімсот дев`яносто сім) грн 80 коп. витрат по сплаті судового збору. Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України). СуддяВ.В. Сівакова

Результат: partial