Вид судочинства: administrative
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2021-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась [PERSON] до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування постанов від 29.09.2020 №198605 та №198606. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначає, що 29.09.2020 Управлінням Укртрансбезпеки у Вінницькій області прийнято постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №198605 та №198606, якими постановлено стягнути з позивача адміністративно-господарський штраф у сумі 34000 грн. по кожній. Вважаючи постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправними та такими, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 23.10.2020 позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 02.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України. Відповідач копію ухвалу про відкриття провадження від 02.11.2020 отримав 10.11.2020, що підтверджується розпискою про вручення, однак у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 21.12.2020 представником позивача до суду подано заяву про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до частини 2 статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 25.08.2020 між ФОП [PERSON] (Орендар) та ФОП [PERSON] (Орендодавець) укладено договір оренди автомобіля № 25/08-1. Згідно з пунктом 1.1 у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець передає тимчасово, а Орендар приймає у строкове платне користування транспортний засіб, зазначений у п.1.2. У пункті 1.2 Договору визначено, що предметом оренди є автомобіль VOLVO FН13.400, державний реєстраційний номер [NUMBER] . 08.09.2020 автомобільним перевізником [PERSON] , здійснено транспортування суміші 040 від вантажовідправника ТОВ "Шляхбуд" (смт. Стрижавка) до вантажоодержувача ТОВ "Шляхбуд" (с. Грабовець) автомобілем марки VOLVO FН13.400, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . На підтвердження перевезення вантажу видано товарно-транспортну накладну № б/н від 08.09.2020. Під час здійснення вказаного перевезення, 08.09.2020 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області на автомобільній дорозі "М-12 Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка 346 км + 258 м - 514 км" проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки VOLVO FH13.400, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що належить на праві власності [PERSON] . За результатами габаритно-вагового контролю, складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю №030348 від 08.09.2020 та акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 08.09.2020 №029848, на підставі яких проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, яким [PERSON] нарахована плата за проїзд у загальному розмірі 777,70 євро. Також, 08.09.2020 службовими особами Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області складено акт №229292 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зазначено про виявлені порушення, що полягають у здійсненні водієм [PERSON] перевезення вантажу (суміш 040) згідно ТТН б/н від 08.09.2020, з перевищенням встановлених вагових норм без оформлення відповідного дозволу або документа про внесення плати за проїзд. 29.09.2020 відповідач прийняв постанову № 198605, якою застосував до позивача адміністративно-господарський штраф за порушення вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", в розмірі 34000 грн., який передбачено абзацом 16 частини першої статті 60 цього Закону. Крім того, 04.09.2020 між ФОП [PERSON] (Орендодавець) та ФОП [PERSON] (Орендар) укладено договір оренди (найму) майна № 04/09. Згідно з пунктом 1.1. Орендодавець зобов`язаний передати, а Орендар прийняти у платне користування на визначений строк на умовах цього Договору транспортні засоби (в т.ч. технологічні транспортні засоби), у подальшому іменується «Майно» без права викупу. Відповідно до пункту 3.1 в день укладення даного Договору майно передається Орендарем Орендарю по акту прийому передачі, який підписується представником сторін. Актом приймання-передачі майна в платне орендне користування згідно Договору оренди (найму) майна №04/09 від 04.09.2020 визначено, що Орендодавець за цим Актом передає, а Орендар приймає у тимчасове платне користування майно, а саме: вантажний автомобіль марки MAN TGX 18.480, державний номер [NUMBER] ; причеп до вантажного автомобіля марки MEGA MNW, державний номер [NUMBER] . 11.09.2020 автомобільним перевізником ФОП [PERSON] , здійснено транспортування асфальту від вантажовідправника ТОВ "Шляхбуд" (смт. Стрижавка) до вантажоодержувача ТОВ "Шляхбуд" (с. Грабовець) автомобілем марки MAN, реєстраційний номер [NUMBER] , причепом - реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . На підтвердження перевезення вантажу видано товарно-транспортну накладну № б/н від 11.09.2020. Під час здійснення вказаного перевезення, 11.09.2020 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області на автомобільній дорозі "423 км Стрий-Тетерів-Кропивницький-Знам`янка" проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки MAN TGX 18.480, реєстраційний номер [NUMBER] та причепу до вантажного автомобіля марки MEGA MNW, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] . За результатами габаритно-вагового контролю, складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю №030363 від 11.09.2020 та акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 11.09.2020 №029863, на підставі яких проведено розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, яким [PERSON] нарахована плата за проїзд у загальному розмірі 196,56 євро. Також, 11.09.2020 службовими особами Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області складено акт №229304 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зазначено про виявлені порушення, що полягають у здійсненні водієм [PERSON] перевезення вантажу (асфальт) згідно ТТН б/н від 11.09.2020, з перевищенням встановлених вагових норм без оформлення відповідного дозволу або документа про внесення плати за проїзд. 29.09.2020 відповідач прийняв постанову № 198606, якою застосував до позивача адміністративно-господарський штраф за порушення вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", в розмірі 34000 грн., який передбачено абзацом 16 частини першої статті 60 цього Закону. Не погоджуючись із постановами про застосування адміністративно-господарського штрафу та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-ІІІ від 05.04.2001 (далі також Закон №2344-ІІІ). Відповідно до статті 6 Закону №2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Пунктом першим Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (далі - Положення № 103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування. Відповідно до пункту 8 Положення № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 592 "Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті" утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області. Управління Укртрансбезпеки відповідно до покладених повноважень здійснюють функції державного контролю на автомобільному транспорті загального користування та застосовують до порушників законодавства про автомобільний транспорт фінансові санкції у вигляді штрафу від імені центрального органу виконавчої влади з питань автомобільного транспорту згідно статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом визначається Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року № 1567 (далі - Порядок № 1567). Відповідно до пункту 12 Порядку № 1567 рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка. Згідно з абзацом 1 пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (п. 20 Порядку № 1567). Статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: - для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; - для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків. Із процитованих норм видно, що рейдова перевірка проводиться щодо суб`єкта господарювання та виявлені порушення фіксуються в акті. При цьому, законодавство зобов`язує автомобільного перевізника та водія під час здійснення своїх функцій мати при собі документи, на підставі яких здійснюється перевезення. Абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. З аналізу вказаної норми Закону слідує що, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до автомобільних перевізників. За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка. Згідно зі статтею 33 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах. Таким чином, спеціальним суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, у тому числі за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, є автомобільний перевізник, який надає послуги чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів. Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила №363). Згідно положень цих Правил, перевізник - фізична або юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил (п.11.1 Правил №363). Оцінюючи спірні постанови в контексті наведених норм, суд вказує наступне. Як видно із акту перевірки №229292 від 08.09.2020 у ньому зафіксовано, що водій [PERSON] здійснював перевезення на транспортному засобі належному [PERSON] , ТТН від 08.09.2020 з перевищенням нормативно-вагових параметрів. В акті №029848 від 08.09.2020 про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів вказано, що перевіряється суб`єкт [PERSON] та саме на неї складено розрахунок плати за проїзд. Жодних документів щодо перевірки та фіксування виявлених порушень, зокрема перевезення вантажу з перевищенням нормативно вагових параметрів, саме [PERSON] або, що водій [PERSON] є працівником останньої, - суду не надано. Судом досліджено ТТН від 08.09.2020, яка надавалась інспекторам під час здійснення перевірки, в якій в якості перевізника зазначено [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи міститься Договір оренди вантажного автомобіля №25/08-1 від 25.08.2020, згідно якого, транспортний засіб марки VOLVO FН13.400, державний реєстраційний номер [NUMBER] передано в оренду ФОП [PERSON] (орендодавець) ФОП [PERSON] (орендар). Поряд з цим, [PERSON] є працівником ФОП [PERSON] , що підтверджується цивільно-правовим договором №2 на виконання робіт по перевезенню вантажу від 20.08.2020. Таким чином, з наведеного вбачається, що у спірних правовідносинах позивач не виступав перевізником в розумінні норм ЗУ "Про автомобільний транспорт". Разом з тим, як видно із акту перевірки №229304 від 11.09.2020 у ньому зафіксовано, що водій [PERSON] здійснював перевезення на транспортному засобі належному [PERSON] , ТТН від 11.09.2020 з перевищенням нормативно-вагових параметрів. В акті №029863 від 11.09.2020 про перевищення транспортним засобом нормативно-вагових параметрів вказано, що перевіряється суб`єкт [PERSON] та саме на неї складено розрахунок плати за проїзд. Жодних документів щодо перевірки та фіксування виявлених порушень, зокрема перевезення вантажу з перевищенням нормативно вагових параметрів, саме [PERSON] або, що водій [PERSON] ( [PERSON] ) є працівником останньої, - суду не надано. Судом досліджено ТТН від 11.09.2020, яка надавалась інспекторам під час здійснення перевірки, в якій в якості перевізника зазначено ФОП [PERSON] . Крім того, в матеріалах справи міститься Договір оренди (найму) майна №04/09 від 04.09.2020 та Акт приймання-передачі майна від 04.09.2020, згідно яких, вантажний автомобіль марки MAN TGX 18.480, державний номер [NUMBER] ; причеп до вантажного автомобіля марки MEGA MNW, державний номер [NUMBER] передані в оренду ФОП [PERSON] (орендодавець) ФОП [PERSON] (орендар). У свою чергу, суд зазначає, що основним нормативно-правовим актом, що визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання, є Господарський кодекс України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Крім того, господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Також частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Згідно зі статтею 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а якщо цей договір укладено за участю фізичної особи, то він підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, відповідно до зазначених норм чинного законодавства договори оренди транспортних засобів №04/09 від 04.09.2020 та №25/08-1 від 25.08.2020 вважаються правомочними і не потребують додаткового нотаріального посвідчення, оскільки відповідні суб`єкти здійснюють свою діяльність з метою одержання прибутку та зареєстровані відповідно до закону. Водночас у матеріалах справи відсутня інформація щодо визнання такого договору недійсним, а тому в силу вимог ст.ст. 73-74 КАС України вони є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами на підтвердження того, що у спірних правовідносинах позивач не є автомобільним перевізником в розумінні положень Закону № 2344-III, а посадові особи відповідача діяли без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваного рішення. Крім того, суд враховує приписи частини першої статті 50 Закону № 2344-III, згідно з якими договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Таким чином, товарно-транспортні накладні б/н від 08.09.2020 та 11.09.2020 вважаються самостійними документами на підтвердження факту укладення договору перевезення і безспірно свідчить про те, що в даному випадку саме ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] , а не позивач як власник транспортного засобу, є автомобільними перевізниками. З огляду на викладене суд доходить висновку, що в межах спірної ситуації позивач не є автомобільним перевізником, а отже не може бути суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Тому відповідач не мав правових підстав для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу. Відтак оскаржувані постанови № 198605 та № 198606 від 29.09.2020 визнаються судом протиправними і такими, що підлягають скасуванню. Водночас встановлені судом неповнота з`ясування обставин справи щодо порушення законодавства про автомобільний транспорт та помилкове застосування відповідачем норм матеріального права при вирішенні питання про притягнення позивача до відповідальності є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних постанов, що у свою чергу виключає необхідність надання оцінки іншим аргументам позивача на підтримку заявлених позовних вимог. Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно з ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. При вирішенні справи суд враховує, що відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, відзиву на позовну заяву не подав та належними і допустимими доказами доводів позивача не спростував. Відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. Враховуючи встановлені обставини справи, в цьому випадку відсутність відзиву на позовну заяву та невиконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України суд оцінює як визнання відповідачем заявленого позову. Перевіривши доводи позивача, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та беручи до уваги неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд приходить до переконання, що заявлений позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 1681,60 грн. належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України). Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд також зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19). Отже, з аналізу змісту статті 134 КАС України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19. Судом встановлено, що на підтвердження витрат на надання правової допомоги представником позивача надано копію договору про надання правничої допомоги № б/н від 07.10.2020, розрахунок платної правової допомоги до договору про надання правничої допомоги від 07.10.2020, квитанцію до прибуткового касового ордера від 18.12.2020 на суму 6000 грн.. акт приймання-передачі адвокатських послуг від 18.12.2020 та розрахунок загальної суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи. Так, 07.10.2020 між [PERSON] та адвокатом Загороднім Віталієм Сергійовичем укладено договір про надання правничої допомоги. Пунктом 1 цього договору передбачено, що адвокат приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання звернень та інших документів правового характеру; складання процесуальних документів; представництва та захисту інтересів клієнта, зокрема у судах. Відповідно до п. 4.1 договору вартість послуг адвоката становить: консультація та аналіз документів для підготовки адміністративного позову - 1000 грн.; підготовка адвокатського запиту - 1500 грн.; підготовка позову - 4000 грн.; за необхідності складання заяв, клопотань, пояснень - 1000 грн. (за один процесуальний документ); за ознайомлення з матеріалами справи - 500 грн.; за необхідності складання відповіді на відзив - 2000 грн.; додатково сплачується участь у судовому засіданні - 1500 грн. (одне судове засідання). Згідно п. 4.2 договору клієнт вдень підписання договору сплачує гонорар адвокату. На виконання умов договору сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг. Як видно з Акту приймання-передачі адвокатських послуг від 18.12.2020 та розрахунку від 18.12.2020 платної правової допомоги до договору про надання правничої допомоги від 07.10.2020, позивачеві надано такі юридичні послуги: - консультація та аналіз документів для підготовки адміністративного позову - 1000 грн.; - підготовка адміністративного позову - 4000 грн.; - підготовка та подання заяви про усунення недоліків - 1000 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 6000 грн. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 18.12.2020 позивач сплатила в загальній сумі 6000,00 грн. за надання юридичних послуг. Отже, витрати позивача в розмірі 6000,00 грн. на професійну правничу допомогу мали місце та доводяться належними і допустимим доказами, тому підлягають стягненню з відповідача. Водночас обов`язок доведення неспівмірності таких витрат законом покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, тобто, у даному випадку, на відповідача. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, наведеними у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Суд у позовному провадженні є арбітром, що надає оцінку тим доказам і доводам, що наводяться сторонами у справі. Тобто суд не може діяти на користь будь-якої зі сторін, що не відповідатиме основним принципам судочинства. Таким чином, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, за клопотанням іншої сторони. Саме інша сторона зобов`язана довести неспівмірність заявлених опонентом витрат. З огляду на викладене та беручи до уваги відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на правничу допомогу та обґрунтованих заперечень відповідача щодо розміру таких витрат, суд доходить висновку, що витрати позивача на правничу допомогу не можуть бути зменшені за ініціативою суду та підлягають відшкодуванню в сумі 6000,00 грн.

Резолютивна частина:
Адміністративний позов задовольнити. Визнати протиправними та скасувати постанови Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу від 29.09.2020 №198605 та №198606. Стягнути на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Позивач: [PERSON] ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] ) Відповідач: Державна служба України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, код ЄДРПОУ 39816845) Суддя Комар Павло Анатолійович

Результат: granted