Вид судочинства: commercial
Суддя: Васянович А.В.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02

Обставини справи:
До Господарського суду Черкаської області звернулося з позовом приватне акціонерне товариство "Черкаське хімволокно" в особі відокремленого підрозділу "Черкаська ТЕЦ" до товариства з обмеженою відповідальністю "ВАТФАРМ" про стягнення 126 978 грн. 75 коп. заборгованості за постачання теплової енергії (централізоване опалення), гарячого водопостачання та внесків за встановлення, обслуговування і заміну вузлів комерційного обліку, а саме: 91 911 грн. 10 коп. боргу, 13 478 грн. 19 коп. інфляційних втрат та 21 589 грн. 46 коп. 3% річних. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. У визначені законом строки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Водночас від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного: Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено господарським судом під час її розгляду, приватне акціонерне товариство "Черкаське хімволокно" в особі відокремленого підрозділу "Черкаська ТЕЦ" на підставі рішень виконавчого комітету Черкаської міської ради від 24 травня 2000 року №520, від 31 жовтня 2007 року № 1480 забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкасах. Рішенням Загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" від 20 квітня 2018 року змінено тип та найменування позивача з публічного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" на приватне акціонерне товариство "Черкаське хімволокно", про що внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (надалі - Правила), врегульовано відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до п.п. 3, 4, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу є постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води. Отже, позивача визначено виконавцем послуг з централізованого постачання гарячої води. В матеріалах справи міститься ліцензія, видана Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 листопада 2012 року №374, яка підтверджує право позивача на здійснення діяльності з постачання теплової енергії (а.с. 33). Надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання в буд. [ADDRESS] здійснюється позивачем. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 квітня 2021 року №253748054 (а. с. 21) та договору купівлі-продажу від 21 квітня 2021 року зареєстрованого в реєстрі за №3266 (а. с. 22-23), в якому міститься посилання на наказ Фонду державного майна від 14 червня 1996 року №269- ПА, відповідач був власником блоку №34 будинку [ADDRESS] з 14 червня 1996 року по квітень 2021 року. До блоку будинку належать квартири [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] за якими обліковується заборгованість по отриманим житлово-комунальним послугам. Право власності на вищевказаний блок будинку відповідач зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 листопада 2020 року. У постанові Верховного Суду у справі №922/3042/16 від 12 січня 2021 року зазначено, що відповідно до викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі №925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, висновків, за змістом ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень", державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". За визначенням, наведеним у ст. 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо) (в редакції Закону чинного в період з січня 2013 року до 01 травня 2019 року). Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (в редакції Закону чинного в період з січня 2013 року до 01 травня 2019 року). Аналогічні норми зазначені в п. 1 ч.1 та п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ. Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Зобов`язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання виникло внаслідок його власних дій - споживання теплової енергії, наданої позивачем. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 березня 2018 року № 401/710/15-ц та у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 922/2790/17, від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18). Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування. В п. 20 Правил зазначено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. За п. 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: - з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; - з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. В будинку [ADDRESS] встановлено будинковий лічильник загального обліку теплопостачання. Відповідно до п. 12 Правил, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі (об`єму) квартири. У період до встановлення будинкового лічильника обліку теплопостачання нарахування за послугу здійснювалися згідно пп. 40-49 Правил. Лічильники обліку гарячого водопостачання в квартирах [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] (блок №34) будинку [ADDRESS]. Відповідно до п. 21 вищевказаних правил, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання на одну зареєстровану особу. Враховуючи, що у період з січня 2013 року по квітень 2021 року включно відповідачу, якому належали на праві приватної власності квартири [NUMBER], [NUMBER] , [NUMBER] за адресою [ADDRESS], надавалися житлово-комунальні послуги, то саме на відповідача, як законного власника вказаних об`єктів нерухомості, покладається обов`язок з утримання свого майна. Позивач стверджує, що протягом спірного періоду відповідач не заявляв претензій щодо періодів, об`ємів та якості наданих житлово-комунальних послуг, беззаперечно приймав та споживав їх. На момент подання позову, як стверджує позивач, постачання гарячої води у квартиру не припинено, трубопровід не опломбовано. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача боргу в розмірі 91 911 грн. 10 коп., який виник за період з січня 2013 року по квітень 2021 року включно. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивачем також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України заявлено вимогу про стягнення з відповідача 21 589 грн. 46 коп. 3% річних та 13 478 грн. 19 коп. інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасну сплату спожитих комунальних послуг з січня 2013 року по квітень 2021 року включно. Доводи позивача відповідач належними та допустимими доказами не спростував. Проте, як зазначалося вище, відповідач просив суд застосувати наслідки пропуску позовної давності. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин 3-5 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Станом на 09 листопада 2021 року - день подання позивачем позову до суду трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення боргу за постачання теплової енергії (централізоване опалення), гарячого водопостачання та внесків за встановлення, обслуговування і заміну вузлів комерційного обліку за січень 2013 року - вересень 2018 року сплив, оскільки позивач станом на вересень 2018 року знав про порушення відповідачем його права у вказаний період часу на одержання оплати наданих послуг та мав можливість своєчасно звернутися до суду в межах позовної давності. Позивач причин пропущення ним позовної давності не вказав, тому господарський суд вважає, що у даному випадку причини пропущення строку позовної давності за вимогою про стягнення 36 695 грн. 68 коп. боргу не є поважними. Отже, в цій частині позовних вимог у позові слід відмовити через сплив позовної давності. При цьому судом було враховано, що за спожиту теплову енергію в жовтні 2018 року відповідач мав розрахуватися не пізніше 20 листопада 2018 року. Таким чином з урахуванням вищенаведеного стягненню підлягає 18 405 грн. 14 коп. боргу по особовому рахунку № [NUMBER] (кв. [NUMBER]) за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року, 18 405 грн. 14 коп. боргу по особовому рахунку № [NUMBER] (кв. [NUMBER]) за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року та 18 405 грн. 14 коп. боргу по особовому рахунку № [NUMBER] (кв. [NUMBER]) за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року, всього 55 215 грн. 42 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, не підлягають задоволенню також вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло, у зв`язку з несплатою боргу за постачання теплової енергії в період: січень 2013 року - вересень 2018 року. Розмір інфляційних та річних по особовому рахунку № [NUMBER] на борг, який виник за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року складає 1 215 грн. 10 коп. та 569 грн. 52 коп. відповідно; розмір інфляційних та річних по особовому рахунку № [NUMBER] на борг, який виник за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року складає 1 165 грн. 20 коп. та 543 грн. 15 коп. відповідно; розмір інфляційних та річних по особовому рахунку № [NUMBER] на борг, який виник за період з жовтня 2018 року по квітень 2021 року складає 1 215 грн. 10 коп. та 569 грн. 52 коп. відповідно. Дані вимоги заявлено в межах строку позовної давності. Отже, з урахуванням вищенаведеного з відповідача підлягає стягненню 1 682 грн. 19 коп. 3% річних та 3 595 грн. 40 коп. інфляційних втрат, а в решті вимог слід відмовити, у зв`язку з пропуском позовної давності. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України. На підставі викладеного, та

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ВАТФАРМ", проспект Хіміків, 66, м. Черкаси, ідентифікаційний код 00306756 на користь приватного акціонерного товариства "Черкаське хімволокно" в особі відокремленого підрозділу "Черкаська ТЕЦ", пр-т Хіміків, 76, м. Черкаси, ідентифікаційний код 00204033 - 55 215 грн. 42 коп. боргу, 1 682 грн. 19 коп. 3% річних, 3 595 грн. 40 коп. інфляційних втрат та 1 081 грн. 43 коп. судового збору. 3. В решті вимог - в позові відмовити. Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Результат: partial