Вид судочинства: commercial
Суддя: Карабань Я.А.
Дата ухвалення: 2021-01-12 00:00:00+02

Обставини справи:
16.01.2019 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір оренди №8320 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі - договір), згідно з п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 181,6 кв.м, розташовані за адресою: 01042, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36 (далі - майно), що перебуває на балансі ДП «ЕКО», код ЄДРПОУ 32309722 (далі - балансоутримувача), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.10.2018 і становить за незалежною оцінкою 2 255 080, 00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення громадського об`єднання інвалідів на площі, що не використовується для провадження підприємницької діяльності (п. 1.2. договору). Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна (п.2.1. договору). 16.01.2019 згідно із актом приймання-передавання орендованого майна, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 181,6 кв.м, розташовані за адресою: 01042, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36, що перебуває на балансі ДП «ЕКО», код ЄДРПОУ 32309722. Відповідно до умов п.п. 3.1., 3.3. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 04.10.1995 і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - грудень 2018 року 7 099, 30 грн. Розмір орендної плати за перший місяць оренди січень 2019 року встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за січень місяць 2019 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Згідно із п. 3.6. договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж. Відповідно до п. 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. Договір укладено строком на 5 років, що діє з 16.01.2019 до 16.01.2024 (п.10.1. договору). Відповідно до договору № 8320/01 від 03.02.2020 чинність договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 8320 від 16.01.2019 припинено з 26.12.2019 за взаємною згодою сторін. 26.12.2019 згідно із актом приймання-передачі (повернення) нерухомого майна, орендар повернув, а орендодавець прийняв із користування нежитлові приміщення загальною площею 181,6 кв.м, розташовані за адресою: 01042, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36. Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язання за договором щодо своєчасної оплати орендних платежів за період з серпня по грудень 2019 року, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 21 976, 32 грн, 1 400, 87 грн пені та 516, 10 грн інфляційних втрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі. У відповідності до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар зобов`язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Матеріалами справи підтверджено, що в період з серпня по грудень 2019 року відповідач користувався орендованими нежитловими приміщеннями загальною площею 181,6 кв.м, розташовані за адресою: 01042, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 36. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до п. 3.6. договору, відповідач зобов`язаний здійснити орендну плату у розмірі 70% до державного бюджету не пізніше 15 числа місяця за звітним. Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно розрахунку, який було надано позивачем до матеріалів справи та перевірено судом, за користування приміщенням за період з серпня по грудень 2019 року, сума заборгованості за орендними платежами становить 20 059, 35 грн. Доказів на спростування, на момент звернення позивача до суду з позовом, заборгованості з орендної плати в сумі 20 059, 35 грн відповідачем не надано. З огляду на встановлені вище судом обставини, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основної заборгованості в розмірі 20 059, 35 грн. Також, у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 1 400, 87 грн за період з 02.04.2020 по 30.09.2020 та інфляційних втрат у розмірі 516, 10 грн за період з серпня по грудень 2019 року (згідно розрахунку доданому до позову). Відповідно до ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України). За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Відповідальність у вигляді пені за невиконання умов договору щодо строків здійснення платежів, передбачена сторонами пунктом 3.7. договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати в договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України . Згідно зі ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Статтею 252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пунктом 6.2. договору сторонами погоджено, що пеня за прострочення оплати за договором нараховується за кожен день прострочення. Разом з тим, пункт 3.7. договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, наприклад, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням "до дати фактичного виконання", тощо. Отже, умову, передбачену в п. 3.7. договору неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верхового Суду від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19 та від 12.12.2019 у справі № 911/634/19. Перевіривши розрахунок пені в розмірі 1 400, 17 грн, судом встановлено, що зазначений розрахунок є невірним, оскільки позивачем при здійснені розрахунку не враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Таким чином, здійснивши перевірку розрахунку, враховуючи строк оплати по кожному місяцю та положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а також обмежуючись періодом визначеним позивачем (з 02.04.2020 по 30.09.2020) суд зазначає, що за серпень 2019 року строк нарахування пені повністю закінчився 16.03.2020, за вересень 2019 року строк нарахування з 02.04.2020 по 16.04.2020, за жовтень 2019 року строк нарахування з 02.04.2020 по 16.05.2020, за листопад 2019 року строк нарахування з 02.04.2020 по 16.06.2020, за грудень 2019 року строк нарахування з 02.04.2020 по 16.07.2020. Отже, враховуючи вищевикладене до стягнення з відповідача підлягає пеня в загальному розмірі 532, 69 грн, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача 516, 10 грн інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (підпункт 3.2 пункт 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18. Також, суд зазначає, що індекс інфляції за місяць, в якому виникло право вимоги, береться до уваги лише у разі, якщо право вимоги виникло в першій половині відповідного місяця, а індекс інфляції за місяць, в якому зобов`язання припинилося, береться до уваги лише в разі, коли зобов`язання припинилося в другій половині місяця. Отже, право позивача вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за серпень 2019 року, враховуючи положення пункту 3.6. договору, відповідно до якого орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним, виникло б жовтня 2019 року, за вересень 2019 року з листопада 2019 року, за жовтень 2019 з грудня 2019 року, за листопад 2019 року з січня 2020 року та за грудень 2019 року з лютого 2020 року, Таким чином, з урахуванням вищевикладеного судом було здійснено перерахунок інфляційних втрат, з урахуванням періоду визначеного позивачем, жовтня по грудень 2019 року та встановлено, що у вказаний період мала місце дефляція, а саме в грудні 2019 року та за перерахунком суду інфляційні втрати складаюсь менше одиниці. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат. Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на вищенаведені норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 20 059, 61 грн заборгованості з орендної плати та 532, 69 грн пені. Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити частково. Стягнути з Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів в Афганістані та інших локальних конфліктів» (02098, місто Київ, вулиця Юрія Шумського, будинок 1б, офіс 115, ідентифікаційний код 23181352) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (01032, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок 50-Г, ідентифікаційний код 19030825) 20 059 (двадцять тисяч п`ятдесят дев`ять) грн 35 коп. заборгованості з орендної плати, 532 (п`ятсот тридцять дві) грн 69 коп. пені, та 1 969 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн 62 коп. судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України. Повний текст складено та підписано 12.01.2021. Суддя Я.А.Карабань

Результат: partial