Вид судочинства: commercial
Суддя: Князьков В.В.
Дата ухвалення: 2018-01-10 00:00:00+02

Обставини справи:
30.07.2013 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Еталон» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №011001-06003286 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивачем застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Hyundai», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Строк дії Договору встановлено з 31.07.2013 по 30.07.2014. 05.12.2013 у місті Сімферополі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та транспортного засобу «Hyundai», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду №9313085. Постановою Центрального районного суду міста Сімферополя від 13.12.2013 у справі №124/11221/13-п водія [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Згідно зі звітом №137 з оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai», державний реєстраційний номер [NUMBER], складеного 21.01.2014 фізичною особою-підприємцем [PERSON] (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №13948/12 від 01.11.2012; кваліфікаційне свідоцтво оцінювача №8145 від 24.12.2011), вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 16 787,05 грн.; вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових транспортного засобу) складає 12 071,87 грн. Страховим актом №42-28040 без дати позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 05.10.2016, страховим випадком та призначив до виплати страхове відшкодування за Договором у розмірі 14 302,85 грн. (16 787,05 грн. - франшиза 2 484,20 грн. = 14 302,85 грн.). Згідно з платіжними дорученнями №598 від 09.04.2014 та №809 від 18.04.2014 позивачем було виплачено частину страхового відшкодування в сумі 10 346,77 грн. Іншу частину страхового відшкодування в сумі 3 956,08 грн. позивачем зараховано в рахунок несплачених страхувальником страхових платежів за Договором. Одночасно з цим, судом встановлено, що 21.06.2013 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АС/3722428) (далі - Поліс), а саме транспортного засобу «Geely», державний реєстраційний номер [NUMBER], з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 50 000 грн. та розміром франшизи 0 грн. Поліс діяв станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 05.12.2013. Згідно з претензією вих.№01-04-412 від 23.04.2014 позивач звернувся до відповідача з вимогою відшкодувати витрати Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» в сумі 14 302,85 грн. 21.05.2014 відповідачем було перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумі 12 071,87 грн., що підтверджується платіжним дорученням №11818 від 21.05.2014. При цьому, з пояснень відповідача вбачається, що сума шкоди була зменшена на суму 2 230,98 грн. внаслідок застосування коефіцієнту фізичного зносу деталей пошкодженого транспортного засобу. Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для відшкодування відповідачем решти витрат в сумі 2 230,98 грн., які фактично понесені позивачем. За змістом статті 980 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності. Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання. Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відтак, вирішуючи спір, пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, якого визнано винним у вчиненні дорожньої транспортної пригоди, застраховано Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування», то в даному випадку особою, відповідальною за завдані збитки, відповідно положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності та нормами вказаного Закону, є відповідач. Згідно з ч. 2 ст. 999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Частиною 3 статті 985 Цивільного кодексу України передбачено, що особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом. За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Системний аналіз положень Закону дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов'язкового страхування відповідальності страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди на умовах, визначених саме цим законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Однак, спеціальні норми Закону обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Положеннями статті 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеним у постановах від 22.03.2017 у справах №3-1344гс16, 3-1304гс16. Ураховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50 000 грн.) і в межах суми фактичних затрат (тобто, не більше суми фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи (0 грн.). Згідно з п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Вимоги Методики є обов'язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб'єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб'єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб'єктами цивільно-правових відносин. Пунктом 4.3 Методики передбачено, що за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За приписами Методики збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля про встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов'язковим. Пунктом 7.38 Методики визначено, що значення Ез приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки. Згідно з пунктом 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4. Відповідно до вимог п. 8.2 Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = Ср + См + Сс Х (1- Ез), де: Ср - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.; См - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.; Сс - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.; Ез - коефіцієнт фізичного зносу. Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а їх вартість з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Тому, як вказав і Верховний Суд України в постанові від 31.05.2017 у справі №758/10356/14-ц, вартість відновлювального ремонту пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування. При цьому, безпідставними є посилання позивача на умови договору добровільного страхування наземного транспорту №011001-06003286 від 30.07.2013, оскільки вказаний договір страхування встановлює права та обов'язки лише для Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» як страховика та [PERSON] як страхувальника. Одночасно з цим, порядок відшкодування матеріального збитку відповідачем, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування», визначається виключно Полісом та нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як зазначалось судом, згідно зі звітом №137 з оцінки вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Hyundai», державний реєстраційний номер [NUMBER], складеного 21.01.2014 фізичною особою-підприємцем [PERSON], вартість матеріального збитку, заподіяного власнику пошкодженого автомобіля (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових транспортного засобу) складає 12 071,87 грн. Саме таку грошову суму було сплачено відповідачем на користь позивача, що відповідає вимогам Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги вказівки Вищого господарського суду України, які викладені в постанові від 14.11.2017 у даній справі, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 20.02.2017) до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» про стягнення 2 230,98 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. При розподілі судових витрат господарський суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, при новому розгляді справи також підлягає розподілу судовий збір, який був сплачений за подання апеляційної та/або касаційної скарги,

Резолютивна частина:
1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» відмовити повністю. 2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 33-Б, 2 під'їзд; ідентифікаційний код 20080515) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» (02160, м. Київ, пр. Соборності, буд. 19; ідентифікаційний код 30968986) судовий збір в розмірі 3 169 (три тисячі сто шістдесят дев'ять) грн. 40 коп. 3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено 15.01.2018. Суддя В.В. Князьков

Результат: granted