Вид судочинства: administrative
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернувся із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, управління Державного казначейства у Жмеринському районі та м. Жмеринці, про стягнення шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Свої вимоги мотивує тим, що перебуває на обліку в Головному управління ПФУ у Вінницькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Впродовж періоду з лютого 2015 року до червня 2016 року з нарахованої позивачу пенсії на підставі абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України утримано у вигляді податку з доходів фізичних осіб 5961,49 грн. та військового збору 596,17 грн. Рішенням Конституційного суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, який передбачає оподаткування пенсій. У зв`язку з чим позивач вважає, що ним безпідставно недоотримані доходи у вигляді частини утриманої пенсії на загальну суму 6557,66 грн. Заперечуючи вимоги позивача представником пенсійного органу надано відзив на позовну заяву, яким погоджується, що положення абз. 1 п.п. 164.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України визнано неконституційними, поряд з тим зазначає, що з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України, тобто від 27.02.2018 року, саме з даного періоду припинено відрахування з довічного грошового утримання позивача. Відтак пенсійний орган діяв на законних підставах та в межах чинного законодавства. Представником управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та місті Жмеринці Вінницької області також надано відзив на позовну заяву, яким просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Окремо зазначає, що відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, тому наполягає, що належним органом є Міністерство юстиції України, одним із основних завдань якого є забезпечення представництва держави в судах України. У зв`язку з чим, орган державного казначейства не може бути відповідачем по справі, оскільки не здійснював жодних протиправних дій проти позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив, що позивач [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію, призначену з 10.03.2011 року відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Пенсійним органом відповідно до норм податкового законодавства в період з лютого 2015 року по червень 2016 року з нарахованої [PERSON] пенсії на підставі абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України утримано у вигляді податку з доходів фізичних осіб 15% (5961,49 грн) та військового збору в розмірі 1,5% (596,17 грн) від пенсійного забезпечення, що в сумі сягає 6557,66 грн. Згідно рішенням Конституційного суду України від 27.02.2018 року норми абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України втратили чинність. Позивачем сформовано заяву від 28.03.2018 року та направлено до пенсійного органу, якою просив прийняти рішення та відшкодувати завдану матеріальну шкоду. Листом від 20.07.2018 року за № 25/К-7 пенсійний фонд повідомив, що здійснювані ним відрахування з пенсії позивача ґрунтувались відповідно п. 16-1 підрозділу ХХ "Перехідні положення" ПК України та загальний місячний оподаткований дохід визначений п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 цього кодексу. Оскільки, зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України, а тому саме з цієї дати припинено утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Позивач не погоджується із вищевказаними діями відповідача та вважає їх такими, що не відповідають вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відносно клопотання позивача, щодо поновлення пропущеного строку для звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску строку, у якому йдеться про порушення права яке потребує захисту, позивач дізнався у липні 2018 року, після одержання відмови від пенсійного органу про добровільне відшкодування шкоди. У вересні 2018 року позивачем подано позов у порядку цивільного судочинства, який задоволено та в подальшому залишений без змін апеляційним судом, отриманий виконавчий лист спрямовано до примусового виконання. Однак, 25.09.2019 року Верховний Суд виніс постанову про закриття провадження та роз`яснив, що дана категорія справ розглядається в порядку адміністративного судочинства. Після чого позивачем подано адміністративний позов. Відтак, [PERSON] вважає строк звернення до адміністративного суду пропущено з поважних причин та просить його поновити. Частиною 1 ст. 121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне клопотання позивача задовольнити, визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити строк звернення до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Приписами Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року до ПК України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014 року. Згідно з цими змінами ст. 164 Кодексу доповнено новим п. 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також, пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 року до зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015 року, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" від 02.06.2016 року, який набрав чинності з 01.07.2016 року, п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України викладено в наступній редакції: "суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також, пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати". Як випливає з довідки Жмеринського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 20.07.2018 року за № 25/К-7 розмір пенсії [PERSON] перевищував три мінімальні заробітні плати, у зв`язку з чим із пенсії позивача було утримано податок на доходи фізичних осіб за період з лютого 2015 року по червень 2016 року в загальній сумі 5961,49 грн. та військовий збір за аналогічний період - 596,17грн. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року № 1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 13, 14 п. 32 розділу І Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. В ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" передбачена аналогічна норма проте, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Суд зазначає, що Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України. Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що довічне грошове утримання позивача оподатковувалося податком на доходи фізичних осіб та військовим збором до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2018 року № 1-р/2018. Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України підлягали застосуванню у відповідності до чинного на той момент законодавства. Таким чином, у період з лютого 2015 року по червень 2016 року щомісячне довічне грошове утримання позивача було об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Також, в матеріалах справи відсутні докази про утримання з щомісячного довічного грошового утримання позивача податку на доходи фізичних осіб та військового збору після 27.02.2018 року - втрати чинності абз. 1 п.п. 164.2.19 ПК України. Однак, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку. Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В ч. 3 ст. 158 Конституції України закріплено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 Кодексу). Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). На думку позивача, внаслідок визнання неконституційним, положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України відбулося порушення його права на отримання очікуваних доходів у вигляді частини оподаткованих пенсійних виплат у загальній сумі 6557,66 грн. Суд зазначає, що при обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на цю особу. Позивач вважає, що шкода, завдана йому прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до ст. 1175 Цивільного кодексу України. Однак, на переконання суду визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним. Так, визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст. 21 Цивільного кодексу України. В ч. 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд зазначає, що положення абз. 1 п.п 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані. В свою чергу положення ст. 1175 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Крім того, відсутній встановлений законом порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що оподаткована сума щомісячного довічного грошового утримання позивача не може вважатися збитками у розумінні ст. 22 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відноситься відшкодування відповідно закону, до шкоди завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки суми утриманого податку на доходи фізичних осіб і військового збору з довічного грошового утримання прокурора не є збитками, тому, вони не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Резолютивна частина:
В задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та управління Державної казначейської служби України у Жмеринському районі та м. Жмеринці Вінницької області про стягнення шкоди відмовити.

Результат: denied