Вид судочинства: commercial
Суддя: Нечай О.В.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02

Обставини справи:
30.10.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (далі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Принт ОК" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 128/К (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, продавець зобов`язується передати у власність покупця паперову продукцію (далі - товар), що вказана в рахунках-фактурах та/або специфікаціях, які складаються на кожну партію товару окремо та є невід`ємними частинами цього Договору, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти та оплатити такий товар. Згідно з п. 2.1 Договору ціна Договору складається із суми всіх видаткових накладних за цим Договором. За умовами пунктів 2.2, 2.3 Договору кількість та ціна кожної окремої партії товару вказуються в рахунках/фактурах та/або специфікаціях, що складаються на кожну партію товару та є невід`ємними частинами Договору. Підтвердженням узгодження сторонами заявки покупця є підписання сторонами рахунка-фактури та/або специфікації. У матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії погоджених сторонами рахунків-фактур, а саме: № 2329 від 21.05.2020 на суму 20 586,05 грн, № 2424 від 28.05.2020 на суму 33 502,16 грн, № 2503 від 03.06.2020 на суму 26 254,55 грн. У пункті 3.1 Договору сторони погодили, що передача товару від продавця покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, кількість в одиницях вимірювання, ціну товару та загальну вартість товару. Дата, вказана покупцем у видатковій накладній про прийняття товару, є датою поставки товару продавцем. Право власності на товар переходить від продавця до покупця у момент фактичної передачі товару відповідно до умов поставки. Умови поставки кожної партії товару вказуються у рахунку-фактурі та/або специфікації (пункти 3.2, 3.3 Договору). Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, ним було передано відповідачу товар, загальною вартістю 80 342,76 грн, що підтверджується належним чином засвідченими копіями видаткових накладних, а саме: - № 2329 від 25.05.2020 на суму 20 586,05 грн; - № 2424 від 03.06.2020 на суму 33 502,16 грн; - № 2503 від 05.06.2020 на суму 26 254,55 грн. Товар було прийнято відповідачем, про що свідчать підписи директора відповідача - Гимбель К.П. та відтиски печатки відповідача у вказаних видаткових накладних. Відповідно до п. 4.2 Договору розрахунки за кожну партію здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця у повному обсязі або частинами протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня передачі товару, якщо інший строк оплати не передбачений у рахунку-фактурі або специфікації. У підп. 5.4.1 пункту 5.4 Договору відповідач зобов`язався прийняти товар, своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату за товар. Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє по 31 грудня 2020 року. У випадку якщо у сторін на момент закінчення строку дії Договору залишаються невиконаними договірні зобов`язання та незадоволені законні вимоги, дія цього Договору продовжується до повного виконання зобов`язань (пункт 11.2 Договору). Як зазначає позивач, відповідач, в порушення умов Договору, оплатив товар частково, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 77 930,85 грн. З огляду на те, що відповідач повністю не розрахувався з позивачем за отриманий товар, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 77 930,85 грн заборгованості, 1 694,06 грн пені та 16 068,55 грн штрафу. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Суд встановив факт передачі (продажу) позивачем товару за Договором, загальною вартістю 80 342,76 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, та факт прийняття товару відповідачем, про що свідчать підписи директора відповідача та відтиски печатки відповідача у зазначених вище видаткових накладних, що відповідачем при розгляді справи не заперечується. Для з`ясування правової природи як господарської операції (поставки товару), так і Договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 у справі № 910/6986/17. Суд дослідив надані позивачем видаткові накладні № 2329 від 25.05.2020, № 2424 від 03.06.2020, № 2503 від 05.06.2020 та встановив їх відповідність вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також відсутність у них будь-яких істотних недоліків. Факт помилкового, як зазначає позивач, проставлення у видатковій накладній № 2503 від 05.06.2020 печатки іншого товариства, за наявності інших обов`язкових реквізитів у вказаній видатковій накладній, не може заперечувати таку господарську операцію. У цьому випадку, суд виходить також з того, що підтвердженням факту здійснення господарських операцій з передачі товару є видаткові накладні, які містяться у матеріалах справи, товар за якими беззаперечно було прийнято відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на положення пункту 4.2 Договору, зобов`язання з оплати вартості товару мало бути виконане відповідачем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня передачі товару. Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами Договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав. Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України. Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За доводами позивача, які не спростовані відповідачем, останнім було частково оплачено вартість отриманого за Договором товару в сумі 2 411,91 грн, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 77 930,85 грн. Згідно з частинами 1, 2 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального закону можливе в разі, коли предмет спору існував на момент його виникнення та припинив існування в процесі розгляду справи. Предметом позову в цій справі є, зокрема, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 77 930,85 грн. У поданій до суду заяві про зменшення розміру позовних вимог позивач вказує, що після подання позовної заяви до суду відповідачем було здійснено часткові оплати вартості переданого за Договором товару на суму 15 000,00 грн, на підтвердження чого позивачем надано виписки по його рахунку за 15.09.2020 та 22.09.2020. З огляду на вищенаведене, у зв`язку з відсутністю предмета спору, провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 15 000,00 грн підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. В іншій частині заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 62 930,85 грн, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідач не надав, визнаються судом обґрунтованими. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1 694,06 грн пені та 16 068,55 грн штрафу. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до п. 9.2 Договору в разі порушення строків оплати товару покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період несплати, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочення виконання зобов`язання, включаючи день оплати товару. За прострочення оплати понад десять днів додатково стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків від вартості неоплаченого товару. Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За приписами ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Позивач при нарахуванні пені за видатковою накладною № 2329 від 25.05.2020 не врахував, що останній день строку для здійснення відповідачем оплати вартості товару - 08.06.2020 був неробочим днем, відтак днем закінчення строку для оплати товару був перший за ним робочий день - 09.06.2020. Крім того, як встановлено судом, розмір нарахованої позивачем пені є завищеним, у зв`язку з чим суд здійснив власний розрахунок пені. За розрахунком суду, за період з 10.06.2020 по 17.08.2020 на суму 20 586,05 грн обґрунтованою є пеня в розмірі 470,22 грн; за період з 18.08.2020 по 18.08.2020 на суму 18 174,14 грн - 5,96 грн; за період з 10.06.2020 по 18.08.2020 на суму 33 502,16 грн - 681,03 грн; за період з 20.06.2020 по 18.08.2020 на суму 26 254,55 грн - 516,48 грн, що разом становить 1 673,69 грн, відтак позовна вимога про стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Судом встановлено, що відповідачем прострочено оплату вартості товару за кожною видатковою накладною на понад десять днів, що зумовлює для відповідача настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 20 % від вартості неоплаченого товару, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 16 068,55 грн (80 342,76 грн х 20%) є обґрунтованою. Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18. Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано. З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 15 000,00 грн, в іншій частині судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 62 930,85 грн заборгованості, 1 673,69 грн пені та 16 068,55 грн штрафу. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 101,55 грн, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача (у зв`язку з неоплатою відповідачем вартості товару у передбачений Договором строк) та пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до частин 1, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, а решта витрат позивача зі сплати судового збору, в зв`язку з необхідністю часткової відмови у задоволенні позову - на позивача. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Резолютивна частина:
1. Закрити провадження у справі № 910/12713/20 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Принт ОК" (Україна, 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 13/2 Б; ідентифікаційний код: 40246641) заборгованості за Договором у розмірі 15 000,00 грн. 2. В іншій частині позов задовольнити частково. 3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Принт ОК" (Україна, 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 13/2 Б; ідентифікаційний код: 40246641) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпап.ЮА" (Україна, 36014, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Соборності, буд. 72, кімн. 308; ідентифікаційний код: 43111452) 62 930 (шістдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять) грн 85 коп. заборгованості, 1 673 (одну тисячу шістсот сімдесят три) грн 69 коп. пені, 16 068 (шістнадцять тисяч шістдесят вісім) грн 55 коп. штрафу, 2 101 (дві тисячі сто одну) грн 55 коп. судового збору та 9 997 (дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) грн 87 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 4. В іншій частині позову відмовити. 5. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 0,45 грн та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 2,13 грн покласти на позивача. 6. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України. Повне рішення складено 11.01.2021 Суддя О.В. Нечай

Результат: partial