Вид судочинства: criminal
Суддя: Жизнєвський Ю. В.
Дата ухвалення: 2026-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
Цим вироком: [PERSON] , [INFO] , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні маючого двох неповнолітніх дітей, уродженця смт. Гранітне, Малинського району, Житомирської області, проживаючого в [ADDRESS] , не судимого, засуджено: - за ч.2 ст.286-1 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк - 5 років. Цим же вироком [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України. Стягнуто з [PERSON] на користь держави вартість судових експертиз в сумі 11737,84 грн. Задоволено цивільний позов Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Малинської міської ради до обвинуваченого [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла внаслідок кримінального правопорушення. Стягнуто з [PERSON] , витрати понесені КНП «Малинська міська лікарня» Малинської міської ради на стаціонарне лікування потерпілого від злочину [PERSON] в сумі 17641,16 грн на користь Малинської міської ради в особі фінансового управління виконавчого комітету Малинської міської. Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Малинського районного суду Житомирської області від 04.12.2023. Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України. Згідно вироку, судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] 02.12.2023 близько 01 год. керував автомобілем марки «ВАЗ 2103», реєстраційний номер [NUMBER] , у стані алкогольного сп`яніння, яким рухався по дорозі вулиці Добровольчих Батальйонів напроти місця розташування домоволодіння № 48 у с. Українка Коростенського району Житомирської області, зі сторони центра села до власного домоволодіння [ADDRESS] , що по вказаній вулиці. Керуючи у вказаний день та час зазначеним транспортним засобом по вулиці Добровольчих Батальйонів, у районі розташування домоволодіння № 48, водій [PERSON] рухаючись зі швидкістю 41-48 км/год, в порушення вимог пункту п.2.9 (а), 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, не врахував безпечну швидкість та обстановку дорожнього руху, небезпечно змінив напрямок руху керованого транспортного засобу вліво на зустрічну смугу руху у районі розміщення перехрещення дороги вул. Добровольчих Батальйонів с. Українка Коростенського р-ну, маючи технічну можливість запобігти наїзду з моменту виявлення перешкоди для руху, а саме пішохода [PERSON] , в момент виникнення небезпеки для руху, своєчасно не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеку іншим учасникам під час руху, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який знаходився з лівого краю проїзної частини дороги. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу [PERSON] було заподіяно тілесні ушкодження, у вигляді: забійної рани волосяної частини голови, переломів ребер 4 та 6 праворуч, 6-9 ліворуч, пневмогідроторакса ліворуч, забоїв лівої легені, уламкових переломів поперечних відростків 1-3 поперекових хребців ліворуч, уламкових переломів кісток таза/крила правої клубової кістки, бічної поверхні правої крижової кістки, обох гілок лонних кісток з обох сторін, які по своїй категорії відносяться до тяжкого ступеню тяжкості, що є небезпечним для життя та здоров`я в момент їх спричинення. Таким чином, своїми умисними діями водій [PERSON] порушив вимоги п.п.2.9 а, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких: - п.2.9 (а) «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; - п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». Порушення водієм [PERSON] вимог п.п. 2.9 а, 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Судом першої інстанції встановлено наявність вини в діях [PERSON] за ч.2 ст.286-1 КК України і його дії кваліфіковані, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження [PERSON] . Разом із цим, органами досудового розслідування [PERSON] також обвинувачується в тому, що одразу після наїзду на пішохода [PERSON] , водій [PERSON] , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому [PERSON] , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого [PERSON] , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли [PERSON] сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу. Судом першої інстанції встановлена відсутність складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.135 КК України. Виправдовуючи [PERSON] за ч.1 ст.135 КК України, судом першої інстанції була встановлена відсутність умислу в діях [PERSON] на ненадання допомоги [PERSON] та недоведеністю стороною обвинувачення суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України. Судом першої інстанції також було зазначено, що [PERSON] вчинив ДТП внаслідок неуважності, у зв`язку із тим, що не помітив потерпілого на обочині дороги, хоча міг та повинен був помітити, не усвідомлював, що збив людину, а будь яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] свідомо залишив місце ДТП, знаючи, що він здійснив наїзд на потерпілого і останній перебуває в небезпечному для життя стані, стороною обвинувачення надано не було. Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Коростенської окружної прокуратури [PERSON] подав апеляційну скаргу, згідно якої просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років, за ч.1 ст.135 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити [PERSON] покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 років. Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, які суд визнав встановленими, правильності кваліфікації дій обвинуваченого в цій частині та доведеності вини [PERSON] , вважає, що вирок суду першої інстанції в частині визнання обвинуваченого невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим. Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив протокол проведення слідчого експерименту від 04.12.2023 та не звернув увагу на зазначену в ньому видимість елементів дороги із увімкненим ближнім світлом фар. Окрім того, судом першої інстанції також не було взято до уваги висновок судової експертизи технічного стану автомобіля марки «ВАЗ 2103» від 09.12.2023, згідно якого, встановлено відсутність будь-яких характерних ознак технічних пошкоджень систем, які б могли призвести до створення аварійної обстановки та виникнення ДТП. Також вказує на те, що суд першої інстанції не надав оцінку факту волочіння обвинуваченим тіла потерпілого по дорозі, що підтверджується доказами наявними в матеріалах кримінального провадження. Звертає увагу суду на тому, що покази [PERSON] суперечать показам свідків щодо увімкненого світла фар його автомобіля, що свідчить про те, що останній таким чином намагався приховати вчинене ним кримінальне правопорушення. В своїй апеляційній скарзі, обвинувачений [PERSON] не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити йому покарання за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу розміром 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років. Вважає, призначене судом першої інстанції покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Вказує на те, що судом першої інстанції не була надана належна оцінка тому, що він повністю визнав вину, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, у вчиненому, неодноразово вибачався перед потерпілим, є особою раніше не судимою та такою, що не притягувався до адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання та роботи, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, частково відшкодував заподіяну потерпілому шкоду. На думку обвинуваченого, покарання у виді штрафу розміром 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян буде достатнім для покарання та виправлення останнього. Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та заперечила проти апеляційної скарги обвинуваченого [PERSON] , обвинуваченого [PERSON] та його захисника - адвоката [PERSON] , які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку представника потерпілого [PERSON] - адвоката [PERSON] , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, повторно дослідивши докази в матеріалах кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого [PERSON] задоволенню не підлягає з таких підстав. Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався. Висновок суду про доведеність винності обвинуваченого [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами та ніким з учасників процесу не оспорюється. Разом із тим, висновки суду першої інстанції стосовно визнання [PERSON] невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, на думку апеляційного суду, є помилковими виходячи із наступного. Частиною 1 статті 135 КК України передбачена кримінальна відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан. Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані. За змістом статті 135 КК поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан. Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини. Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов: а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків. Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу. Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта кримінального правопорушення до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю). Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними, але на кваліфікацію вони не впливають. Моментом закінчення кримінального правопорушення є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Отже, суб`єктивна сторона цього злочину полягає у прямому умислі, тобто винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє в цьому. Вищевказані висновки наведені в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду ВС від 04 жовтня 2023 в справі № 336/5497/20). Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення та вказав, що 02.12.2023 близько 01 год, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вживав алкогольні напої в компанії знайомих, серед яких був і потерпілий [PERSON] , керував автомобілем марки «ВАЗ 2103». Рухаючись по вуличній дорозі Добровольчих Батальйонів, напроти місця розташування домоволодіння [ADDRESS] , зі сторони центра села до власного домоволодіння [ADDRESS] залишалось 200 метрів, дорога була слизькою, покришки літні, обабіч дороги снігові намети. Під час руху автомобіля, швидкість якого була до 50 км на год, вискочила зграя собак, [PERSON] зробив маневр вліво, думав що наїхав на сніговий вал, удару не відчув, поїхав далі додому. Відповідно до протоку проведення слідчого експерименту, проведеного 04.12.2023 з метою уточнення показів підозрюваного [PERSON] , останній пояснив, що 02.12.2023 близько 01 години керував власним автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, рухався по вул. Добровольчих Батальонів,48 в с. Українка від центра села у напрямку місця проживання до будинку [ADDRESS] даної вулиці. Рухався зі швидкістю 50 км/год, автомобіль знаходився у технічно справному стані. Рухався з увімкненими фарами. Під час руху побачив дві собаки на відстані 15 м, які перебігали дорогу з права на ліво, створивши йому небезпеку, тому він з метою уникнення зіткнення прийняв маневр ліворуч щоб їх об`їхати. При виконанні маневру ліворуч автомобілем не гальмував, тому що дорожнє покриття було слизьке з сніговим покривом та льодовим наметом. Під час маневрування ліворуч виїхав автомобілем на ліву частину узбіччя, де знаходився сніговий покрив та обвал від очищення снігу, на яке він здійснив наїзд, де проїхав по валу близько 10 метрів, після чого вирівняв автомобіль та виїхав на проїзну частину дороги. Під час маневру пішоходів не бачив. Окрім того, згідно вищевказаного протоколу, об`єктивна видимість особи пішохода у лежачому та стоячому положенні складала 28 метрів, а видимість елементів дороги з даного вихідного місця та розташування автомобіля ВАЗ 2103 при ближньому світлі фар складала 38 метрів (т.1, а.с.136-140). Потерпілий [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, що 02.12.2023 близько 01 години, перебуваючи в компанії знайомих, серед яких був і [PERSON] вживав алкогольні напої, вжив близько двох літрів пива. Під час вживання алкогольних напоїв, спонтанно під час словесного конфлікту, потерпілий наніс удар [PERSON] по обличчю, [PERSON] сів в автомобіль і поїхав. Потерпілий пішов по дорозі додому, підсвічуючи свій шлях фонарем, оскільки на вулиці було відсутнє освітлення. Рухався дорогою зліва, оминаючи снігові намети, пройшовши близько 1 км в положенні стоячи, позаду відчув удар, втратив свідомість. Фари автомобіля не були увімкнені Періодично приходячи до свідомості, шукав мобільний телефон, та не міг знайти. Згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.12.2023 з схемою та фототаблицями, згідно яких, зокрема, встановлено, що з краю дороги зліва проїзної частини дороги виявлено мобільний телефон чорного кольору, екран якого має пошкодження у вигляді тріщин. Далі на дорозі зліва виявлено сліди волочіння транспортного засобу тіла, які мають нашарування червоного кольору, які тягнуться до місця № 4, де з краю зліва на узбіччі виявлено сліди червоного кольору, де лежало тіло, загальна протяжність слідів волочіння складає 11 метрів. Від даного місця з краю на снігу на узбіччі слід від лівого колеса автомобіля, які ведуть у напрямку електроопори. З лівого краю дороги на сніговому покриття виявлено сліди від колес транспортного засобу, які відмічені на схемі під номерами 5 та 7, які ведуть від центра села по вулиці Добровольчих Повстанців у зворотному напрямку, місця проживання [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.п. 65-86). Окрім того, відповідно до протоколу огляду місця події від 02.12.2023 з ілюстративними таблицями, проведеного в приміщенні приймального відділення медичного закладу КНП «Малинська міська лікарня», де було виявлено у пакеті складену куртку коричневого кольору. При огляді даної куртки було виявлено, що куртка короткого чоловічого типу, має пошкодження цілісності тканини у вигляді розірвання тканини та розрізів по правій частині від нижньої частини до рукава (а.с.88-92). Враховуючи вищезазначене, покази обвинуваченого [PERSON] , зі слів якого, він їхав з увімкненими фарами автомобіля, побачив зграю собак на відстані 15 метрів після чого зробив маневр вліво, дані протоколу проведення слідчого експерименту від 04.12.2023 стосовно об`єктивної видимість пішохода у лежачому та стоячому положенні, що складала 28 метрів, а видимість елементів дороги з даного вихідного місця та розташування автомобіля ВАЗ 2103 при ближньому світлі фар складала 38 метрів, факт перебування потерпілого в куртці коричневого кольору, що значно контрастує з оточуючим середовищем місця події, довжину волочіння тіла обвинуваченого, що склала 11 метрів та покази самого потерпілого з приводу обставин подій суд приходить до висновку про те, що покази обвинуваченого з приводу того, що він не бачив потерпілого [PERSON] під час наїзду на нього автомобілем, викликають сумнів у їх достовірності. Окрім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що 02.12.2023 близько 1 години ночі з товаришем йшов по вул. Добровольчих Батальонів в с. Українка. Йшов сніг, дорожнє покриття було в снігу, на обабіч дороги були перемети. Побачив, що рухається автомобіль [PERSON] з вимкненими фарами, відійшли на обочину. Проїхавши повз, автомобіль зупинився, увімкнув фари та поїхав далі. Свідок з товаришем пішли до нього додому, через півтори години вийшли з будинку та пішли далі по дорозі. Майже посеред дороги побачили [PERSON] , який лежав, голова була в крові, куртка розірвана, був при свідомості, стогнав. Вони з товаришем викликали швидку. Мобільного телефону поруч з [PERSON] не бачили, що з ним сталось він не казав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, що 02.12.2023 близько 1 години ночі з товаришем йшов по вул. Добровольчих Батальонів в с. Українка, дорожнє покриття було в снігу, на обабіч дороги були перемети. Побачили, що рухається автомобіль схожий на автомобіль [PERSON] , з вимкненими фарами, після чого вони відійшли на обочину. Проїхавши повз, автомобіль через якусь відстань зупинився, увімкнув фари та поїхав далі. Свідок з товаришем пішли до нього додому, через хвилин 40 вийшли з будинку та пішли далі по дорозі. Почули стогін, майже посеред дороги побачили [PERSON] , який лежав, голова була в крові, куртка розірвана, був при свідомості. Викликали швидку. Мобільний телефон лежав біля перехрестя, він казав що впав, але був в шоковому стані. Таким чином, враховуючи вищенаведене в сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд приходить до висновку про те, що обвинувачений [PERSON] одразу після наїзду на [PERSON] , достовірно знаючи, що такими своїми діями він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходів щодо надання йому медичної допомоги та транспортування до медичного закладу, хоча сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, та з метою уникнення від кримінальної відповідальності, завідомо залишив його у небезпечному для життя стані, з місця події втік, при цьому певний час, після наїзду на потерпілого, переміщався на власному автомобілі з вимкненим освітленням фар. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині визнання невинуватим та виправдання обвинуваченого [PERSON] є незаконним та необґрунтованим з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Що стосується доводів обвинуваченого [PERSON] стосовно призначення йому покарання за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу, варто зазначити таке. Статтею 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінальної правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року відзначив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі». Колегія суддів наголошує на тому, що [PERSON] , як водій автомобіля, крім передбачених законодавством України прав, мав ще й певні обов`язки, установлені Правилами дорожнього руху, яких повинен був дотримуватися при експлуатації транспортного засобу за будь-яких обставин. До того ж, на переконання апеляційного суду, порушення Правил дорожнього руху особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не випадково було відокремлено законодавцем в окремий склад кримінального правопорушення, саме у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю в порівнянні з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.286 КК України. Вищевказана позиції зазначена у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02.02.2023 року у справі № 579/1530/21. Колегія суддів вважає, що у даному випадку перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, у виді штрафу, не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК України, - виправлення [PERSON] та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Факт того, що [PERSON] є особою раніше не судимою та такою, що не притягувався до адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання та роботи, має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, частково відшкодував заподіяну потерпілому шкоду, у цій справі не мають вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого [PERSON] діяння у сфері безпеки руху. Окрім того, при призначенні обвинуваченому [PERSON] покарання, судом першої інстанції були враховані пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, які настали внаслідок дій [PERSON] та особу обвинуваченого, а тому його вимоги викладені в апеляційній скарзі, на думку апеляційного суду, є безпідставними. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Частиною 1 ст.411 КПК України визначено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності. Згідно ч.2 ст.411 КПК України, вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Враховуючи вищенаведене в сукупності і взаємозв`язку, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині визнання [PERSON] невинуватим за ч.1 ст.135 КК України та виправданням останнього на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України - скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження з постановленням нового вироку в цій частині. Призначаючи покарання [PERSON] колегія суддів дотримуючись Загальної частини в межах Особливої частини, з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин та особи обвинуваченого, вважає необхідним призначити [PERSON] покарання з межах санкції ч.1 ст.135 КК України. На думку колегії суддів таке покарання буде відповідати принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності та є достатнім для виправлення та запобігання вчиненню [PERSON] нових кримінальних правопорушень.

Резолютивна частина:
Апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] залишити без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора Коростенської окружної прокуратури [PERSON] - задовольнити частково. Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2025 року в частині визнання [PERSON] невинуватим за ч.1 ст.135 КК України та виправдання останнього на підставі п.3 ч.1 ст.373 КК України - скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким [PERSON] визнати винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.135 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. Вважати [PERSON] засудженим за: - ч.2 ст.286-1 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк - 5 років; - ч.1 ст.135 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підстав ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити [PERSON] покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років. У решті, вирок суду першої інстанції залишити без зміни. Строк відбуття покарання [PERSON] обчислювати з моменту приведення вироку до виконання. На вирок суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення. Судді:

Результат: guilty