Вид судочинства: commercial
Суддя: Татарчук Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2026-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
01.01.2025 між Комунальним некомерційним підприємством Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" (далі балансоутримувач, позивач) та Приватним підприємством "Українська ендоскопічна медицина" (далі орендар, відповідач), укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю №03 (далі договір). Відповідно до пункту 1.1 договору балансоутримувач забезпечує обслуговування, експлуатацію та ремонт будівлі, що знаходиться за адресою: 51900, м. Кам`янське, бульвар Будівельників, 23, загальною площею 187,7кв.м., а також утримання прибудинкової території, а орендар бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі в цій будівлі, якщо інше не випливає з характеру послуг, наданих балансоутримувачем за цим договором. Крім пропорційно займаної площі, договір може передбачати й інші критерії розподілу і оплати спожитих послуг, один з яких обирається за взаємною згодою сторін, а саме: пропорційно кількості користувачів, за кількістю джерел електрообладнання. У разі відсутності лічильників з обліку спожитих послуг окремим споживачем або з інших причт застосовується критерії - пропорційно до займаної площі. Орендар користується нежитловим приміщенням, загальною площею 187,7кв.м., що перебуває на балансі КНП КМР «ЦПМСД №3» та розміщене за адресою м. Кам`янське, бульвар Будівельників, 23. Згідно з пунктом 2.2.3 договору орендар зобов`язується не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем, вносити плату за розрахунок балансоутримувача будівлі або організації, що обслуговує будівлю за санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будівлі, технічне обслуговування будівлі відповідно до загальної площі приміщення, на ремонт відповідно до відновної вартості приміщення, а також за комунальні послуги. При несвоєчасному внесенні плати сплачувати неню із розрахунку подвійної, облікової ставки НБУ від несплаченої суми наданих послуг за кожен день просрочки. За змістом пункту 3.2.5 договору орендар щомісячно проводить відшкодування витрат по комунальним послугам згідно представлених рахунків (в т.ч. по: Оплата теплопостачання КЕКВ 2271, оплата електроенергії КЕКВ 2273, оплата інших енергоносіїв та інших комунальних послуг КЕКВ 2275). Цей договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2025 року включно, але відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України сторони прийшли до згоди, що його умови поширюються на відносини, що виникли між сторонами з 01.01.2025 (пункт 5.1 договору). Договір підписаний сторонами та скріплений печатками без зауважень та заперечень до нього. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В матеріалах справи відсутні докази того, що договір визнавався недійсним в судовому порядку. На виконання умов договору, відповідачу виставлені позивачем рахунки і акти по відшкодуванню витрат по комунальним послугам на загальну суму 69948,01грн за період з січня 2025 року по липень 2025 року, які частково підписані сторонами. Позивач зазначає, що відповідач частково сплатив заборгованість у сумі 10000,00грн. З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено відповідачу претензію №431/1-04 від 13.08.2025 про сплату заборгованості, однак, на момент звернення до суду з позовною заявою, вимоги не задоволені та заборгованість у сумі 59948,01грн відповідачем не погашена. Зазначене і є причиною виникнення спору. Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю основної заборгованості за період з січня 2025 року по липень 2025 року у сумі 59948,01грн. Предметом доказування у справі є встановлення обставин укладання договору, строк дії договору, порядок оплати, наявність/відсутність заборгованості зі сплати відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин. Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Відповідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи визначений контрагентами у пункті 2.2.3 та пункті 3.2.5 договору обов`язок та порядок відшкодування витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю, приймаючи підписання відповідачем актів виконаних послуг, суд зазначає, що строк оплати є таким, що настав. Відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами першою та третьою статті 74, частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказів на підтвердження повної оплати витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю на суму 59948,01грн відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості - витрат балансоутримувача на надання комунальних послуг орендарю на суму 59948,01грн слід визнати обґрунтованими. Однак, під час розгляду справи відповідач звернувся із заявою в якій повідомив, що в період розгляду справи ним сплачено частину основної заборгованості у сумі 15283,55грн. Як свідчать наявні у справі докази відповідач здійснив погашення основної заборгованості на суму 15283,55грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1408 від 22.12.2025. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04). У пункті 5.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №916/3245/17 та в пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №916/542/18 сформульовано правовий висновок про те, що під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. З огляду на викладене, а також враховуючи дату звернення позивача з позовом та відкриття провадження у справі, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 15283,55грн у зв`язку з відсутністю предмету спору. Відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу (пункт 1 частини другої статті 46 Господарського процесуального кодексу України) Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина перша статті 191 Господарського процесуального кодексу України). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 191 Господарського процесуального кодексу України). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги визнання відповідачем основної заборгованості, стягненню з відповідача підлягає ?44664,46грн. Стосовно інших доводів позивача і відповідача суд зазначає наступне. Враховуючи положення частини першої статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29). Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи позивача і відповідача та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень позивача і відповідача судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з частиною другою статті 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028,00грн. Згідно із частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті (в тому числі позовної заяви), в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. При зверненні з позовом до суду через систему «Електронний суд», позивач сплатив судовий збір в розмірі 2422,40грн, що підтверджується платіжною інструкцією №2293 від 29.10.2025. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1, 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Разом з цим, у клопотанні про долучення доказів відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 43879,90грн. Частина перша статті 130 цього Кодексу передбачає, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, оскільки судом закрито провадження у справі в частині стягнення 15283,55грн, а також враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги після початку розгляду справи по суті, то за клопотанням позивача може бути повернутий з державного бюджету судовий збір у загальному розмірі ?617,58?грн. Станом на час ухвалення рішення у справі клопотання позивача про повернення судового збору до суду не надходило, що унеможливлює вирішення цього питання. З урахуванням нормативних приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1804,82грн.

Резолютивна частина:
Позовні вимоги Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" до Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" про стягнення заборгованості у сумі 59948,01грн - задовольнити частково. Стягнути з Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" (51934, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, пр. Аношкіна, буд. 68/51 ідентифікаційний код 40060704) на користь Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, пр. Свободи, буд. 20-А, ідентифікаційний код 37906491) 44664,46грн - заборгованості та 1804,82грн - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору в частині стягнення з Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" на користь Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" 15283,55грн заборгованості. Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повне рішення складено: 02.01.2026. Суддя В.О. Татарчук

Результат: partial