Вид судочинства: commercial
Суддя: Прохоров С.А.
Дата ухвалення: 2014-01-08 00:00:00+02

Обставини справи:
ТОВ "Кронос-Логістікс", м. Запоріжжя звернулось із позовом до ФОП [PERSON], м. Харків про стягнення заборгованості за договором постачання №214-12-Х від 25.01.2012 року у розмірі 10 818,42 грн., 10% річних у сумі 545,37 грн., пеню у розмірі 380,58 грн. та 5447,27 грн. інфляційних втрат. 31.12.2013 року позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 10818,42 грн., 10% річних у сумі 543,65 грн., пеню у розмірі 765,09 грн. та 5430,55 грн. інфляційних втрат. Відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приймає заяву позивача про уточнення позовних вимог до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримує заявлені позовні вимоги з урахуванням уточнень в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в призначене судове засідання не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, ухвалою суду, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень на позов, в зв'язку з чим справа розглядається в порядку статті 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами справи. Суд, розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне: 25 січня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кронос-Логістікс" (позивач по справі, Постачальник) і Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (відповідач по справі, Покупець) укладено договір постачання товару № 214-12-Х. Згідно пункту 1.1. розділу Договору, Постачальник зобов'язаний передати у власність Покупця Товар, а Покупець зобов'язаний прийняти Товар та оплатити його на умовах даного Договору. Пунктом 5.1. Договору встановлено, що покупець оплачує отриманий Товар протягом 35 календарних днів з моменту одержання Товару Покупцем шляхом простого банківського переказу на розрахунковий рахунок Постачальника. Вартість поставленого Постачальником Товару вважається сплаченою Покупцем належним чином з моменту надходження на поточний рахунок Постачальника відповідної грошової суми, зазначеної у видатковій накладній на поставку Товару. Як вбачається з матеріалів справи, а саме видаткових накладних, які містяться в матеріалах справи, позивач за період з 25 січня 2012 р. по 11.03.2013 р. поставив відповідачу Товар на загальну суму 101 767,18 грн. В свою чергу відповідач частково сплатив грошові кошти за поставлений Товар у розмірі 90 773,56 грн., крім того, ним було повернуто поставлений Товар згідно накладної на повернення № ХР0006 від 02.07.2012 на загальну суму 175,20 грн., в зв'язку з чим за відповідачем рахується заборгованість за поставлений Товар у розмірі 10 818,42 грн., а саме: за накладними №ХР003194 від 25.02.2013 року на суму 2804,91 грн., №ХР003195 від 25.02.2013 року на суму 3415,61 грн., №ХР 003826 від 04.03.2013 року на суму 681,40 грн., №ХР 003828 від 04.03.2013 року на суму 3019,62 грн. та №ХР 004235 від 11.03.2013 року на суму 896,88 грн. Надаючи правову оцінку вище викладеним обставинам суд виходить з наступного. За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованості за поставлений Товар не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Враховуючи, що сума основного боргу відповідачем не оспорена, відповідач не надав суду доказів про погашення заборгованості, а також, враховуючи, що відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк, позовні вимоги позивача в сумі 10 818,42 грн., суд вважає обґрунтованими та такими, що підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції. Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пунктом 8.2. Договорів, передбачено, що у випадку порушення строків розрахунків, передбачених договором, Покупець сплачує Постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми простроченого зобов'язання. Згідно з ч.6. ст. 232 Господарсько Кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Перевіривши нарахування пені за несвоєчасну сплату грошових коштів за поставлений Товар у розмірі 765,09 грн., суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки нарахування пені здійснено більш ніж за 6-ти місячний термін. Тому, виходячи з вищевикладеного, задоволенню підлягають вимоги щодо пені в розмірі 756,70 грн. В частині стягнення 8,39 грн. пені суд відмовляє у зв'язку з невірним нарахуванням. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 8.4. Договору передбачено, що при невиконанні або неналежному виконанні грошових зобов'язань винна сторона сплачує іншій стороні суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять відсотків річних з простроченої суми. Враховуючи, що сума боргу в частині стягнення 10% річних відповідачем не оспорена, відповідач не надав суду доказів про погашення суми основного боргу, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 10% річних в сумі 543,65 грн. обґрунтованими, такими, що підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних за період з квітня 2013 року по жовтень 2013 року у розмірі 5 430,55 грн., то слід зазначити, що відповідно до офіційних статистичних даних індекс інфляції в України за період з квітня 2013 року по жовтень 2013 року сумарно складає 99,7%. За таких обставин інфляційні нарахування на суму заборгованості у розмірі 10 818,42 грн. за вказаний період часу відповідно складають 0,00 грн. З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення 5 430,55 грн. інфляційних безпідставні, необгрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Резолютивна частина:
Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] ([ADDRESS], ідентифікаційний № [NUMBER]) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОНОС-ЛОГІСТІКС» (69037, м.Запоріжжя, вул. Сорок років Рад. України, 41-а, код ЄДРПОУ 35628371, р/р 26008205090 в ЗОД «Райффайзен Банк Аваль» м. Запоріжжя, МФО 313837) суму основного боргу у розмірі 10 818,42 грн., пеню в сумі 756,70 грн., 10% річних з простроченої суми боргу в розмірі 543,65 грн., судовий збір в сумі 1 720,50 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. В частині стягнення 5 430,55 грн. інфляційних та 8,39 грн. пені - відмовити. Повне рішення складено 10.01.2014 р. Суддя Прохоров С.А. справа №922/4727/13

Результат: partial