Вид судочинства: commercial
Суддя: Шум Микола Сергійович
Дата ухвалення: 2011-11-14 00:00:00+02

Обставини справи:
Керівництво роботою в галузі туризму постановою ЦВК СРСР від 17.04.1936 «Про ліквідацію Всесоюзного товариства пролетарського туризму та екскурсій» було покладено на ВЦРПС та його організації, що стало підставою для створення мережі туристсько-екскурсійних закладів профспілок, які в Українській РСР перебували в складі Української республіканської ради по туризму і екскурсіях, підпорядкованої Укрпрофраді згідно постанови президії ВЦРПС від 27.11.1959 «Про поліпшення керівництва розвитком туризму у профспілках». Постановою Президії Ради Федерацій незалежних профспілок України (колишнього ВЦРПС) № ІІ-7-7 від 23 серпня 1991 року зі змінами від 09 жовтня 1991 року перетворено Українську республіканську раду по туризму та екскурсіях в Акціонерне товариство «Укрпрофтур». 04 жовтня 1991 року Рада Федерацій незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України уклали установчий договір про створення на базі туристсько-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях акціонерного товариства «Укрпрофтур»та затвердили його статут. На час створення, Рада Федерацій незалежних профспілок, передала до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофтур»основні фонди і оборотні засоби туристсько-екскурсійних підприємств, об'єднань та організацій профспілок України на суму 381206 тис. руб., Фонд соціального врахування - 10 млн. руб. Як встановлено судом у вересні 1965 року було створено Волинська обласна рада по туризму та екскурсіях. Постановою колегії Центральної ради по туризму і екскурсіях №13-17 від 9 серпня 1988 року «Про створення Волинського обласного туристсько-екскурсійного виробничого об'єднання «Волиньтурист»» та постановою Української республіканської ради по туризму та екскурсіях № 9 від 11 серпня 1988 року «Про організаційні заходи по створенню туристсько-екскурсійного об'єднання». Волинська обласна рада по туризму і екскурсіях ліквідована і на її базі створено Волинське обласне виробниче об'єднання «Волиньтурист». До складу об'єднання також ввійшов туристичний готель «Лісова пісня»в м. Ковелі. Рішенням правління Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях Укрпрофтур»(протокол № 9 від 30 березня 1992 року) Волинське обласне виробниче об'єднання «Волиньтурист»реорганізовано у Волинське обласне туристсько-екскурсійне об'єднання «Волиньтурист», яке є правонаступником виробничого об'єднання «Волиньтурист». 11 жовтня 1994 року рішенням правління AT «Укрпрофтур»(протокол №8) Волинське обласне туристсько-екскурсійне об'єднання «Волиньтурист»реорганізоване у Волинське обласне дочірнє підприємство «Волиньтурист»акціонерного товариства «Укрпрофтур». Структурним підрозділом підприємства був готель «Лісова пісня». 24 червня 1998 року постановою ради закритого акціонерного товариства по туризму і екскурсіях «Укрпрофтур»(протокол №30/3) Волинське обласне дочірнє підприємство «Волиньтурист»реорганізоване у Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Волиньтурист». До його складу ввійшов туристський готель «Лісова пісня»(протокол №1 зборів акціонерів ЗАТ «Волиньтурист»від 01.10.1998р.). Відповідно до статуту Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" (нова редакція) товариство створене відповідно до установчого договору від 01.10.1998 року та є правонаступником Волинського обласного дочірнього підприємства "Волиньтурист" Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур". Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, товариство засноване на майні, яке передане ЗАТ «Укрпрофтур». Для забезпечення діяльності підприємства ЗАТ «Укрпрофтур»передало у повне господарське відання майно, до якого належав готель «Лісова пісня»в м.Ковель, бульвар Лесі Українки, 12. Згідно положень Статуту, ЗАТ «Волиньтурист»володіє, користується і розпоряджається майном у відповідності із цілями і вимогами, встановленими Статутом ЗАТ «Волиньтурист». Згідно Положення, затвердженого загальними зборами Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»від 01.10.1998 року, готель "Лісова пісня" є філією товариства та являється правонаступником готелю "Лісова пісня". Пунктом 3.1. зазначеного Положення визначено, що закріплене за філією майно є власністю товариства. 25 березня 1999 року рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради за №70 оформлено право власності за Волинським обласним дочірнім підприємством «Волиньтурист»на готель «Лісова пісня»по бульвару Лесі Українки, 19. На підставі рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 25 березня 1999 року № 70 Волинському обласному дочірньому підприємству «Волиньтурист»31 березня 1999 року видано свідоцтво про право власності на готель «Лісова пісня». Свідоцтво про право власності зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 31 березня 1999 року за № 165. Рішенням виконкому Ковельської міської ради від 27 квітня 1999 року № 113 внесено зміни до рішення від 25 березня 1999 року, а саме п. 33 викладено у такі редакції: оформити право власності за закритим акціонерним товариством "Волиньтурист" на готель "Лісова пісня" по бульвару Лесі Українки, 12. На підставі рішення виконкому Ковельської міської від 27 квітня 1999 року №113 ЗАТ «Волиньтурист»27 квітня 1999 року видано свідоцтво про право власності на готель «Лісова пісня». Свідоцтво про право власності зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 квітня 1999 року за № 165. Рішенням виконкому Ковельської міської ради від 26 січня 2006 року № 10 внесено зміни до рішення виконкому від 25 березня 1999 року, а саме п. 33 викладено в такій редакції: оформити право власності за Волинським обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Волиньтурист" на готель "Лісова пісня". На підставі рішення виконкому Ковельської міської ради від 26 січня 2006 року № 10 Волинському обласному ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»26.01.2006 року видано свідоцтво про право власності на готель «Лісова пісня». Вказане свідоцтво зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.01.2006 року за № 13678624. Згідно ст. 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинного на момент створення ЗАТ «Волиньтурист») передача майна у відання передбачає право лише на володіння та користування державним майном. Конституцією Української РСР від 30 січня 1937 року встановлено, що власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну (статті 5 і 9). У свою чергу соціалістична власність має форму, або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань). Статтею 7 визначалося, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій. Конституція Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Цивільний кодекс Української РСР дублюючи положення Конституції визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (ст. 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (ст. 97). Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, яка діяла до затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04 березня 1992 року. Указом Президії Верховної Ради України від 30 серпня 1991 року №1452-ХІІ «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави»та Законом України від 10 вересня 1991 року № 1540-ХП «Про підприємства, установи та організації союзного впорядкування, розташовані на території країни»майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території нашої країни, є державною власністю України, а укладені після 29 листопада 1990 року майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними. Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року №2268-ХП «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України»визначено, що майно та фінансові ресурси розташовані на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати Фонду державного майна України. Пунктами 1, 3 Постанови Верховної Ради України від 04 лютого 1994року №3943-ХП «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР»встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю. Також постановою передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Згідно із висновком Міністерства юстиції України від 19 серпня 2005 року №19-37-254, майно колишніх профспілкових організацій після 24 серпня 1991 року і на даний час було і залишається державною власністю, оскільки питання щодо суб'єктів права власності цього майна на законодавчому рівні не було врегульовано. Таким чином, суд аналізуючи зазначені законодавчі акти, вважає, що майно загальносоюзних громадських організацій, до яких відносяться профспілки, фактично було і залишається державною власністю. Належність профспілок до загальносоюзних громадських організацій підтверджується х Статутом. Так, згідно Статуту професійних спілок СРСР, який затверджено постановою XVIII з'їзду профспілок СРСР від 01 січня 1987 року професійні союзи СРСР складали масову громадську непартійну організацію, цілями діяльності якої у тому числі було управління соціальним врахуванням трудящих. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок тала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України. Таким чином суд дійшов висновку, що майно профспілок складалося з майна, яке передане їм державою, перебувало у їхній власності, а також майна яке передано у безоплатне користування. Право вільного володіння, користування і розпорядження майном, яке перебувало у їх власності передбачалося ст. 20 Закону СРСР «Про професійні спілки, права та гарантії їхньої діяльності». Разом з тим на даний час залишається не врегульований статус майна, яке передано профспілкам державою та державними підприємствами, установами і організаціями та не визначено, яке саме майно набуто профспілками за участі держави та державних підприємств. Факт володіння Федерацією професійних спілок України державним майном констатовано і Законом України «Про мораторій на відчуження майна, яке перебуває у володінні Федерації професійних спілок України». Підтвердженням того, що майно передане Федерації профспілок та їй підпорядкованим організаціям є державною власністю встановлено і судовими рішеннями. Проаналізувавши приписи законодавства в їх сукупності та дослідження матеріали справи суд дійшов висновку, що будь-яке майно, яке за час існування Союзу РСР було передано зокрема профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Передача майна у відання ніяким чином не є передачею майна у власність з огляду на різне правове значення даних форм управління майном, так і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно. Викладені обставини свідчать, що готель "Лісова пісня" в м. Ковелі, яке перебувало у Федерацій профспілок України та в подальшому було передано акціонерному товариству «Украпрофтур", також є державною власністю. Повноваження щодо управління майном державної власності, в тому числі і спірним майном з урахуванням наведеного, було покладено саме на Фонд державного майна України. В силу положень ст. 4, пп. ї п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що Фонд державного майна України є об'єктом управління державної власності та здійснює відповідно до законодавства право упорядження нерухомим та іншим окремим індивідуально визначеним майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного. Як вбачається з переліку установ, організацій і підприємств, які станом на 24 вересня 1991 року знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України загальносоюзної конференції профспілок (колишнього ВЦРПС), підписаного заступником голови Фонду Державного майна України, до вказаного переліку по Волинській області входив і туристичний готель "Лісова пісня" в м. Ковелі по бульвару Лесі Українки, 12. Згідно зі ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами і іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Прокурор та позивач довів належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України підставність своїх вимог та наявність порушення своїх прав, що є відповідно до ст. 1 ГПК України підставою для звернення до суду за їх захистом. Відповідно до п. 1 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з визнанням недійсним актів державних чи інших органів" (з наступними змінами і доповненями) акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Як встановлено в процесі розгляду справи при прийнятті рішень про оформлення права власності на готель "Лісова пісня" за Волинським обласним дочірнім підприємством "Волиньтурист", ЗАТ «Волиньтурист»та закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»виконком Ковельської міської ради вийшов за межі наданих законом повноважень, оскільки вирішення таких питань було віднесено до виключної компетенції Фонду державного майна України. Також наведені обставини спростовують заперечення викладені у відзивах ПрАТ «Укрпрофтур»та Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист». Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що прокурор та позивач довели суду ті обставини, на які посилалися, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 33 рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 25.03.1999р. № 70, з внесеними до нього змінами рішеннями № 113 від 27.04.1999р. та № 10 від 26.01.2006р; визнання недійсною та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності за № 165 від 31.03.1999р., № 165 від 27.04.1999р. та № 13678624 від 30.01.2006р. є підставними та обґрунтованими. В силу ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Обов'язковою умовою для застосування наслідків ст. 1212 ЦК України є відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мова іде, зокрема, про помилку, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до виникнення цивільних прав та обов'язків в розумінні ст.11 ЦК України. За змістом ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Наслідки безпідставно набутого майна є обов'язок повернути безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України). Положення глави 83 ЦК України у відповідності з п. 2 ч.3 ст.1212 ЦК України застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГП України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, і визнання права. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Господарський суд зазначає, що вибуття з державної власності спірного об'єкту нерухомості та наявність даного спору між сторонами по справі свідчить про невизнання зокрема відповідачами права власності держави в особі Фонду державного майна України на спірне майно, що з врахуванням вищенаведених висновків про належність спірного майна до державної форми власності, в свою чергу, свідчить про наявність правових підстав, згідно зі ст. 392 ЦК України, для визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на нерухоме майно - на готель "Лісова пісня". Враховуючи викладене, вимога прокурора про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель Волинської області, б-р. Лесі Українки, 12 та зобов'язання Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель Волинської області, бульвар Лесі Українки, 12 є є обгрунтованою і підлягає до задоволення. Встановлені судом факти та наведені обставини, спростовують заперечення викладені у відзивах ПрАТ «Укрпрофтур»та Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист». Посилання ПрАТ «Укрпрофтур»та Волинського обласного ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист» в обґрунтування доводів щодо належності спірного майна на праві власності та правомірності розпорядження ним на постанову Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997р. № 137/7 судом оцінюються критично з огляду на вирішення даним судовим рішенням питань законності порядку створення АТ «Укрпрофтур». При подачі даного позову до суду прокурором було заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності. Волинське обласне ЗАТ по туризму та екскурсіях «Волиньтурист» також в процесі вирішення даного спору та ПрАТ «Укрпрофтур»у поданій заяві про застосування строків позовної давності наголошували на пропуску прокурором встановленого законом трирічного строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Розглянувши зазначені питання суд зазначає наступне. Позовною давністю, в силу положень ст. 256 ЦК України, є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 268 ЦК України «Вимоги, на які позовна давність не поширюється»ч. 1 позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право (п. 4). Аналіз даної норми дає підстави вважати, що на вимогу про визнання незаконним та скасування п. 33 рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 25.03.1999р. № 70, з внесеними до нього змінами рішеннями № 113 від 27.04.1999р. та № 10 від 26.01.2006р. не поширюється строк позовної давності. Суд погоджується з доводами відповідачів щодо обізнаності Фонду державного майна України як позивача по справі про порушення його прав, як органу уповноваженого здійснювати управління державним майно, а відтак пропуску строків позовної давності щодо повернення даного майна. Разом з тим відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи те, що у даному випадку право власності на спірне майно набуте протиправно та є необхідність захисту інтересів держави та припинення протиправного користування іншими особами державним майному відповідності до вимог Конституції України, суд визнає поважними причини пропущення строку позовної давності в частині вимог про визнання недійсною та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності за № 165 від 31.03.1999р., № 165 від 27.04.1999р. та № 13678624 від 30.01.2006р.; визнання за державою в особі Фонду державного майна України право власності на готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель Волинської області, б-р. Лесі Українки, 12; зобов'язання Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»повернути державі в особі Фонду державного майна України безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель Волинської області, б-р. Лесі Українки, 12., а тому порушене право підлягає захисту. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат, господарський суд виходить з наступного. Частинами 3, 5 статті 49 ГПК України (в редакції, яка діяла на момент звернення до суду з позовом -07.10.2011р., про що свідчить відбитка штемпеля на поштовому конверті) передбачено, що державне мито, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход державного бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати державного мита. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову на відповідача. Враховуючи, що на момент звернення до суду із даним позовом прокурор був у встановленому порядку звільнений від сплати судових витрат, з урахуванням висновків суду про повне задоволення позовних вимог, судові витрати зі сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу слід віднести на рахунок відповідачів по даній справі. В силу положень п. 36 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.93 N 15 (з подальшими змінами та доповненнями) позовні заяви по спорах, які виникають при укладенні, зміні або розірванні господарських договорів, що носять одночасно майновий характер, до яких включено вимоги про стягнення штрафу тощо, оплачуються державним митом як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв по спорах, що виникають при укладенні, зміні або розірванні господарських договорів. У такому ж порядку оплачуються державним митом позовні заяви, що носять одночасно майновий і немайновий характер. Саме тому, при вирішенні питання про загальний розмір державного мита, яке підлягає розподіленню між сторонами по даній справі в порядку ст.ст. 44, 49 ГПК України, господарський суд дійшов висновку, що державне мито з заявлених позовних вимог має бути оплачене одночасно за ставками, встановленими для позовної вимоги майнового характеру, так і за ставками щодо вимог немайнового характеру. Відповідно до п. 29 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.93 N 15(з подальшими змінами та доповненнями) у випадку, коли позивач у заяві не вказує суму позову або встановити точно його ціну неможливо, суддя, приймаючи позовну заяву, попередньо встановлює розмір належного до сплати мита, виходячи з приблизної ціни позову. Оскільки у даному позові заявлені вимоги, які, в тому числі, носять майновий характер, з урахуванням відсутності ціни позову та наведених положень п. 29 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.93 N 15, п. а ч. 2 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито" (в редакції від 22.12.2010р. чинній на час подання даного позову), господарський суд вважає, що в даному випадку розмір належного до сплати державного мита має бути визначений судом самостійно виходячи з приблизної вартості спірного майна. Визначаючи приблизну вартість спірного майна, господарським судом взято за основу Перелік підприємств, установ і організацій по Волинській області, які за результатами інвентаризації, проведеної у 1996р., перебували у володінні Федерації профспілок України п. 1, колонки, 6 визначено балансову вартість майна (залишкова станом на 01.01.1992р.) становить 1213 тис. крб. судом встановлено приблизну вартість майна в розмірі 3 919 084 грн., враховано індексацію цього майна. З врахуванням наведеного,

Резолютивна частина:
1. Поновити строк позовної давності. 2. Позов задовольнити. 3. Визнати незаконним та скасувати п. 33 рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 25 березня 1999 року № 70, з внесеними до нього змінами рішеннями № 113 від 27.04.1999р. та № 10 від 26.01.2006р. 4. Визнання недійсною та скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності за № 165 від 31.03.1999р., № 165 від 27.04.1999р. та № 13678624 від 30.01.2006р. 5. Визнати за державою в особі Фонду державного майна України право власності на готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12. 6. Зобов'язати Волинське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»(м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, код 02593659) повернути державі в особі Фонду державного майна України (м. Київ, вул. Кутузова, 18/9, код 00032945) безпідставно набуте майно - готель "Лісова пісня", що розміщений за адресою м. Ковель, Волинська область, бульвар Лесі Українки, 12. 7. Стягнути з Виконавчого комітету Ковельської міської ради (м. Ковель, вул. Незалежності, 73) в доход Державного бюджету України (одержувач коштів: Державний бюджет м.Луцька 22030001, ід. код одержувача: 21741605, № рахунку: 31214206700002, банк одержувача: ГУДКУ у Волинській області м. Луцьк, МФО: 803014. Призначення платежу "Судовий збір, код 03499885) 85 грн. судових витрат. 8. Стягнути пропорційно з приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур»(м. Київ, Дніпровський район, вул. Раїси Оуіпної, 2, код ЄДРПОУ 02605473), Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»(м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, код 02593659) в доход Державного бюджету України (одержувач коштів: Державний бюджет м.Луцька 22030001, ід. код одержувача: 21741605, № рахунку: 31214206700002, банк одержувача: ГУДКУ у Волинській області м. Луцьк, МФО: 803014. Призначення платежу "Судовий збір, код 03499885) 25 500 грн. державного мита. 9. Стягнути пропорційно з приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур»(м. Київ, Дніпровський район, вул. Раїси Оуіпної, 2, код ЄДРПОУ 02605473), Волинського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Волиньтурист»(м. Луцьк, пр. Президента Грушевського, 33, код 02593659) в доход Державного бюджету України (одержувач коштів: Державний бюджет м.Луцька 22030001, ід. код одержувача: 21741605, № рахунку: 31214206700002, банк одержувача: ГУДКУ у Волинській області м. Луцьк, МФО: 803014. Призначення платежу "Судовий збір, код 03499885) 236 грн. плати за інформаційно-технічне забезпечення. Головуючий суддя М.С. Шум Судді В.А. Войціховський А.М. Кравчук Дата виготовлення повного тексту рішення 14.11.2011р.

Результат: granted