Вид судочинства: commercial
Суддя: М.О. Лейба
Дата ухвалення: 2019-01-15 00:00:00+02

Обставини справи:
Позивач, Приватне акціонерне товариство “Авдіївський коксохімічний завод”, м.Авдіївка, Донецька область, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Комунального підприємства “Служби єдиного замовника” Авдіївської міської ради, м.Авдіївка, Донецька область, про стягнення заборгованості у сумі 1201496,67грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов’язань за договором №04-09/424/15Э від 06.08.15р. про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти з додатковою угодою до нього від 01.01.16р. в частині повної та своєчасної оплати отриманих послуг з постачання пари та гарячої води в обумовлені даним договором строки. В якості правової підстави позову позивач посилається, зокрема, на положення статей 526, 530 Цивільного Кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України. Автоматичним розподілом автоматизованої системи документообігу господарського суду Донецької області сформовано судову справу, якій присвоєно єдиний унікальний номер судової справи №905/1857/18. Ухвалою суду від 09.10.18р. позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 22.10.18р. від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою господарського суду від 23.10.18р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1857/18; дану справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 20.11.18р. 19.11.18р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній, посилаючись на скрутне фінансове становище та неможливість погасити виниклу заборгованість в розмірі 1201496,67грн., просить суд відтермінувати погашення заборгованості строком на п’ять років згідно наданого ним графіком. Ухвалою суду від 20.11.18р. підготовче засідання відкладено на 11.12.18р. 03.12.18р. через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. У поданій відповіді позивач просить суд відмовити у задоволенні вимог відповідача про відтермінування погашення заборгованості у сумі 1201496,67грн. Ухвалою суду від 11.12.18р. за результатами підготовчого засідання закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті призначений на 15.01.19р. У судове засідання 15.01.19р. представники сторін не з’явились; про місце, час та дату слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Згідно ч.ч.1, 3 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне розглянути спір по суті за наявними матеріалами. Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. Розглянувши матеріали справи, господарський суд встановив: 06.08.15р. між Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради (замовник, відповідач) та Публічним акціонерним товариством «Авдіївський коксохімічний завод» (учасник, позивач) (зміна типу та найменування позивача – Приватне акціонерне товариство «Авдіївський коксохімічний завод») укладений договір №04-09/424/15Э про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти (далі за текстом – договір) з додатковою угодою до нього від 01.01.16р., за умовами якого учасник зобов’язується у 2015 році поставити замовникові (товари), зазначені в пропозиції конкурсних торгів код 35.30.1 – послуги «пари та гарячої води» постачання пари та гарячої води, а замовник – прийняти і оплатити (такі товари, роботи або послуги) – код 35.30.1 – послуга «пари та гарячої води» постачання пари та гарячої води (п.1.1. договору). Найменування (номенклатура, асортимент товару, роботи або послуги) – код 35.30.1 – послуги «пари та гарячої води» постачання пари та гарячої води. Кількість (товару) послуги (або кількісні характеристики виконуваних за цим договором робіт) – 158088,08 Г/кал., та 133872 м3 хімічно очищеної води (п.1.2. договору). Згідно п.1.3. договору, обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків. Відповідно до п.3.1. договору ціна цього договору становить 8096855,94грн. у тому числі: ПДВ 20% - 1349475,99грн. Згідно п.3.1. та п.3.1.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.01.16р., ціна договору становить 9716227,13грн., у тому числі: ПДВ 20% - 1943245,43грн. Ціна договору з 01 січня 2016 року по 29 лютого 2016 року становить 1619371,19грн., у тому числі: ПДВ 20% - 323874,24грн. Пунктом 4.1. договору сторонами узгоджено, що розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після пред’явлення учасником рахунку на оплату (товару, робіт або послуг) або після (на підставі) підписання сторонами акта, а саме: розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 10 робочих днів після їх надання, з власних коштів підприємства. До рахунків додаються: акти приймання-передачі (поставки) товару. Вся документація, у обов’язковому порядку засвідчена підписами уповноважених осіб та скріплена печаткою (п.4.2. договору). Відповідно до п.5.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.01.16р., строк (термін) поставки (передачі) товарів (виконаних робіт або надання послуг) протягом 2015 року та з 01.01.2016р. по 29.02.2016р. Згідно п.5.2. договору, місце поставки (передачі) товарів (виконання робіт або надання послуг) за адресою замовника: Україна, Донецька обл., м.Авдіївка (згідно межі балансової належності). Цей договір набуває чинності з дати укладання і діє до повного виконання сторонами своїх обов’язків, але не пізніше 29.02.2016р. (п.10.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.01.16р.). Договір та додаткова угода підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб. На виконання умов договору №04-09/424/15Э від 06.08.15р., позивачем у листопаді-грудні 2015 року та у лютому 2016 року були надані відповідачу послуги пари та гарячої води на загальну суму 1414835,64грн. В підтвердження вказаних обставин позивачем до матеріалів справи надано копії: - рахунку-фактури №90595498 від 24.11.15р. та акту №183882 від 24.11.15р. прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) за листопад 2015р. на суму 413338,97грн.; - рахунку-фактури №90650788 від 24.12.15р. та акту наданих послуг від 24.12.15р. на суму 853095,67грн.; - рахунку-фактури №90732583 від 24.02.16р. та акту наданих послуг від 24.02.16р. на суму 148401,00грн. Рахунки-фактури містять посилання на договір №04-09/424/15Э від 06.08.15р. та відповідні акти наданих послуг, які в свою чергу містять посилання на договір №04-09/424/15Э від 06.08.15р. Вказані акти підписані представниками позивача та відповідача і скріплені печатками підприємств. Акти підписані представником відповідача (споживача) без будь-яких зауважень. Як зазначає позивач, з урахуванням часткової оплати відповідачем отриманих послуг згідно рахунку-фактури №90595498 від 24.11.15р. та акту №183882 від 24.11.15р. в сумі 213338,97грн., заборгованість останнього за договором №04-09/424/15Э від 06.08.15р. складає 1201496,67грн. Здійснення часткової оплати підтверджується доданою до позовної заяви випискою ПАТ «ПУМБ» за 19.04.16р. З наведених обставин, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором №04-09/424/15Э від 06.08.15р. в сумі 1201496,67грн. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить з наступного: Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов’язання і одностороння зміна умов договору не допускаються. За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб’єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов’язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем послуг, обумовлених договором №04-09/424/15Э від 06.08.15р. - фіксується щомісячно в актах, складених сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору. При цьому вбачається, що відповідачем оплата отриманих послуг здійснена частково в сумі 213338,97грн. згідно рахунку-фактури №90595498 від 24.11.15р. та акту №183882 від 24.11.15р., що підтверджується наданою до матеріалів справи копією виписки ПАТ «ПУМБ» за 19.04.16р. Отже, відповідачем оплата здійснена не в повному обсязі, доказів перерахування решти грошових коштів в сумі 1201496,67грн. на користь позивача суду не надано, матеріалів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, суду не надано. Таким чином, за висновками суду, зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів за надані послуги в супереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав. Доказів зворотнього суду не надано. За вказаних обставин, враховуючи встановлення факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за умовами договору №04-09/424/15Э від 06.08.15р. про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1201496,67грн. є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач, посилаючись на складний фінансовий стан підприємства, зазначає про відсутність грошових коштів для сплати позивачу суми заборгованості у розмірі 1201496,67грн. Таким чином, у наданому відзиві відповідач фактично визнав позов у повному обсязі. Разом з тим, відповідач просить суд відтермінувати погашення вказаної заборгованості строком на п’ять років згідно наданого графіку. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч.2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, п. 1 ч.3 ст. 129 Конституції України суд управнений здійснювати повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Згідно із ч.1 ст.239 Господарського процесуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Положенням ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. За змістом наведених норм, відстрочення або розстрочення є правом, а не обов’язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.ч.4, 5 ст.331 ГПК України). Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, а тому оцінка доказів, що підтверджують зазначені обставини повинна бути здійснена судом за правилами ст.86 ГПК України. Відповідно до п.7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 “Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України” підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Отже, виходячи із наведеного, законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Між тим, принципова можливість застосування відстрочення або розстрочення відносно виконання рішення у справі №905/1857/18 не може бути ототожнена із винятковими обставинами, що утруднюють чи унеможливлюють виконання рішення. Пункт 1 ст.6 §1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року №475/97-ВР). гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У зв'язку з тим, що відстрочення та розстрочення подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути оправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим. Крім того, відповідач не надав доказів на підтвердження обставин можливості виконати рішення суду саме у заявлений термін, а наявність обставин скрутного фінансового стану відповідача, не є безумовною підставою для надання відстрочки або розстрочки виконання рішення суду. Проаналізувавши доводи відповідача викладені у відзиві, з’ясувавши правову позицію позивача щодо вказаного клопотання (заперечив повністю), приймаючи до уваги викладене вище, а також – тривалість невиконання грошових зобов’язань перед позивачем, їх поточний стан, суд відмовляє у задоволенні вимог відповідача про відтермінування погашення заборгованості, враховуючи також і необхідність дотримання майнових інтересів позивача у світлі інфляційних процесів в економіці. Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Згідно з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та статями 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи вищевикладене, дослідивши умови договору, надавши відповідну юридичну оцінку всім доказам на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю. Згідно ч.1 ст.130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного, беручи до уваги задоволення позову, який визнано відповідачем, суд повертає позивачу 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору в сумі 9011,23грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача належить судовий збір у розмірі 9011,23грн. (як 50% від сплаченого позивачем судового збору при поданні позову). Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір частково покладається на відповідача.

Резолютивна частина:
Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод», м.Авдіївка, Донецька область до Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради, м.Авдіївка, Донецька область про стягнення 1201496,67грн., задовольнити повністю. Стягнути з Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради (86065, Донецька область, м.Авдіївка, вул. Молодіжна, 3, код ЄДРПОУ 32270664) на користь Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» (86065, Донецька область, м.Авдіївка, проїзд Індустріальний, буд. 1, ЄДРПОУ 00191075) основний борг в сумі 1201496,67грн., судовий збір в сумі 9011,23грн. Повернути платнику - Приватному акціонерному товариству «Авдіївський коксохімічний завод» (86065, Донецька область, м.Авдіївка, проїзд Індустріальний, буд. 1, ЄДРПОУ 00191075) з Державного бюджету України 50 відсотків сплаченого при поданні позову, згідно платіжного доручення №4500002869 від 18.09.18р., судового збору в сумі 9011,23грн. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили. Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України). Рішення складено та підписано 15.01.19р. Суддя М.О. Лейба

Результат: granted