Вид судочинства: commercial
Суддя: Привалов А.І.
Дата ухвалення: 2026-01-05 00:00:00+02

Обставини справи:
01.02.2023 між Фізичною особою - підприємцем Дмитришеним Олександром Володимировичем (за договором - перевізник) та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Ватутіна (за договором - замовник) було укладено Договір № 4/П4/Д6 про надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого перевізник бере на себе зобов`язання доставити автомобільним транспортом і видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а замовник бере на себе зобов`язання сплатити плату за перевезення вантажів, на умовах, встановлених даним договором. Місце відправлення, пункт призначення та вантажоотримувач вказуються в товаротранспортних накладних. Відповідно до п. 4.1 Договору, розрахунок між перевізником та замовником здійснюється на підставі наданого перевізником замовнику рахунку шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок перевізника. Згідно з п. 4.2 Договору, розрахунок здійснюється замовником перевізнику по факту за надані послуги, на підставі Актів приймання-передачі надання послуг на виконання транспортних перевезень, підписаного уповноваженими представниками сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня його підписання. Відповідно до п. 4.3 Договору, вартість послуг перевезення вантажу вказується перевізником в рахунках на оплату за тарифами, погодженими уповноваженими особами перевізника та замовника до початку здійснення перевезень вантажу, з розрахунку фактично виконаного пробігу та ваги перевезеного вантажу. Одиниця виміру в рахунках на оплату-тонна перевезеного вантажу. Ціна перевезення тони вантажу заокруглюється в межах двох знаків після коми для коректного заповнення та реєстрації податкових накладних. Згідно з п. 7.1 Договору, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.7.1 цього договору та закінчується 31 грудня 2023 року, а за невиконаними зобов`язаннями, до повного їх виконання. У випадку, якщо будуть відсутні заперечення з боку обох сторін, даний договір вважається пролонгованим на наступний рік (п. 7.2 Договору). Пунктом 7.3 Договору передбачено, що закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. Будь-які зміни умов даного Договору оформляються шляхом додаткових угод і додатків до даного договору й набувають юридичну цінність із моменту їх підписання вповноваженими представниками сторін (п. 7.12 Договору). У Додатку №1 до Договору сторони погодили тарифи для визначення вартості послуг. Додатковою угодою №1 від 01.10.2023 до Договору сторони внесли зміни до п. 4.3 Договору та виклали його в наступній редакції: "Вартість послуг перевезення вантажу вказується перевізником в рахунках на оплату за тарифами, погодженими уповноваженими особами перевізника та замовника до початку здійснення перевезень вантажу (додаток №1 до Договору), з розрахунку фактично виконаного пробігу та ваги перевезеного вантажу. Одиниця виміру в рахунках на оплату-тонно-кілометр перевезеного вантажу. Ціна перевезення тонно-кілометра вантажу заокруглюється в межах двох знаків після коми для коректного заповнення та реєстрації податкових накладних". Як убачається з доданих до позовної заяви доказів, на виконання умов договору позивачем було здійснено перевезення вантажу (соняшника), що підтверджується товарно-транспортними накладними № 7 від 04.10.2023, № 52 від 05.10.2023, № 107 від 06.10.2023, № 160 від 07.10.2023, № 219 від 09.10.2023, № 478 від 15.10.2023, № 490 від 19.10.2023, № 518 від 20.10.2023. 30.10.2023 сторони підписали та скріпили печатками без будь-яких зауважень Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №10, відповідно до якого позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги перевезення на загальну суму 177 044,00 грн. Проте, відповідач взяті на себе за договором зобов`язання виконав частково, сплативши на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 100 000,00 грн із зазначенням в призначенні платежу «Плата за послуги по перевезенню вантажів автотранспортом згідно дог. № 4/П4/Д6 від 01.02.2023», що підтверджується випискою з особового рахунку, наданої АТ «Райффайзен Банк» за період з 11.10.2023 по 17.11.2023. З огляду на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за Договором в частині оплати наданих йому послуг належним чином, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 77044,00 грн, за прострочення сплати якої позивачем, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, також нараховані інфляційні втрати в розмірі 15716,15 грн та 3% річних - 4341,12 грн. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що позивачем не додано до позову доказів виставлення рахунку на оплату наданих послуг та інформації щодо направлення такого рахунку на адресу відповідача, у зв`язку з цим позивачем не доведено належними доказами моменту виникнення у відповідача прострочення виконання грошового зобов`язання за договором. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. (ст. 526Цивільного кодексу України). Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину суд визнає Договір № 4/П4/Д6 про надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом від 01.02.2023 належною підставою, у розумінні норм ст. 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків. Укладений між сторонами Договір є договором перевезення вантажу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 909 Цивільного кодексу України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Судом установлено факт надання позивачем відповідачеві послуг з перевезення вантажу, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №10 від 30.10.2023 та товарно-транспортними накладними № 7 від 04.10.2023, № 52 від 05.10.2023, № 107 від 06.10.2023, № 160 від 07.10.2023, № 219 від 09.10.2023, № 478 від 15.10.2023, № 490 від 19.10.2023, № 518 від 20.10.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 916 Цивільного кодексу Україн,и за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Умовами Договору та додатком №1 сторони погодили порядок та строки оплати наданих послуг. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З урахуванням погодженого сторонами у п.4.2. Договору порядку розрахунків, плата за послуги вноситься замовником по факту за надані послуги, на підставі Акту приймання-передачі надання послуг на виконання транспортних перевезень, підписаного уповноваженими представниками сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня його підписання. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує на порушення позивачем умов Договору в частині невиставлення рахунку на оплату та зазначає, що зобов`язання з оплати виникає виключно після виставлення рахунку замовникові. Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 та від 29.04.2024 у справі №915/641/19. При цьому, виникнення у відповідача обов`язку оплатити надані послуги, відповідно до умов укладеного сторонами Договору, безпосередньо пов`язано з підписанням сторонами Акту здачі-приймання робіт (надання послуг), а не виставленням рахунку на оплату цих послуг. Зі змісту наявної в матеріалах справи копії Акту вбачається, що його складено і підписано сторонами 30.10.2023, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Відтак, строк оплати наданих позивачем послуг, відповідно до умов Договору, станом на момент розгляду справи є таким, що настав 13.11.2023. Проте, відповідач взяті на себе за договором зобов`язання виконав частково, сплативши на рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 100 000,00 грн. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Ураховуючи встановлене вище, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови Договору №4/П4/Д6 про надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом від 01.02.2023 та положення ст. 526 ЦК України, що має наслідком задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця Дмитришена Олександра Володимировича про стягнення заборгованості із Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Ватутіна у сумі 77 044,00 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 4341,12 грн та інфляційні втрати у сумі 15716,15 грн, нараховані за загальний період з 10.11.2023 по 22.09.2025. Відповідно зі ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки відповідачем сплати грошових коштів за загальний період прострочки з 10.11.2023 р. по 22.09.2025 у розмірі 4341,12 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з невірним визначенням позивачем дати прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, виходячи з умов п. 4.2. Договору, а саме обов`язок по оплаті настав 13.11.2023, а прострочення виконання відповідно з 14.11.2023. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за загальний період прострочки з 14.11.2023 по 22.09.2025 у розмірі 4305,69 грн. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів. Згідно з Листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань. Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу. Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007р. "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін", відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів. При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат. Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки листопад 2023 року - серпень 2025 року у розмірі 15716,15 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Резолютивна частина:
1. Позовні вимоги задовольнити частково. 2. Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Ватутіна (вул. Світлицького, буд. 35, прим 108/4, офіс 1, м. Київ, 04215; код ЄДРПОУ 13756231) на користь Фізичної особи-підприємця Дмитришена Олександра Володимировича ( [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) заборгованість у розмірі 77044,00 грн, інфляційні втрати - 15 716 грн 15 коп., 3% річних - 4305 грн 69 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2421 грн 52 коп. 3. В іншій частині позовних вимог - відмовити. 4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду. Повний текст рішення складено та підписано: 05.01.2026. Суддя А.І. Привалов

Результат: partial