Вид судочинства: commercial
Суддя: Владимиренко Ігор Вячеславович
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02

Обставини справи:
В провадженні Господарського суду м. Києва перебувала справа №910/30420/15 за позовом Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" про стягнення заборгованості за договором поставки та надання послуг №21440/4261 від 01.01.2010 у розмірі 374 951,94 грн., пені у розмірі 111 067,96 грн., 3% річних у розмірі 6 595,05 грн. та 6 374,18 грн. витрат з урахуванням індексу інфляції. Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" на користь Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованість у розмірі 147 418 (сто сорок сім тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 03 коп., 54 568 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот шістдесят вісім) грн. 35 коп. пені, 3% річних у розмірі 3 975 (три тисячі дев`ятсот сімдесят п`ять) грн. 52 коп., 4 289 (чотири тисячі двісті вісімдесят дев`ять) грн. 19 коп. інфляційних втрат та судовий збір у розмірі 6 566 (шість тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн. 78 коп. Провадження у справі № 910/30420/14 в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу у розмірі 227 533,91 грн. припинено на підставі п. 1-1 ч. 1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України. В іншій частині позову відмовлено. Отже загальний розмір стягнутих з відповідача коштів складає 216 817,87 грн. Рішення Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 \~набрало законної сили, у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України. Позивач зазначає, що станом на час подання позову, у ліквідатора банкрута відсутні відомості про повне або часткове виконання ТОВ «Метро Кеш Енд Кері» вказаного рішення суду. Направлена вимога від 28.01.2022 року № 910/8064/16/89 про виконання рішення суду, яка була отримана відповідачем 02.02.2022 року, проігнорована, відповіді не надійшло, рішення суду не було виконане. 27 червня 2022 року на адресу відповідача була направлена вимога від 27.06.2022 року № 910/8064/16/304 про сплату інфляційних втрат та 3 % річних. Вимога була вручена відповідачу 26.07.2022 року. Водночас, вимога була проігнорована, відповіді не надійшло, інфляційні та 3 % річних не були відшкодовані. Звертаючись до суду із цим позовом позивач зазначає, що оскільки в період з 01.04.2016 по 26.10.2022 року відбулось прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 147\~ \~418,03 грн., внаслідок чого боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та 3 % річних за весь період прострочення боргу. На підставі викладеного позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 у розмірі 150\~ 956,06грн. та 3 % річних за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 \~у розмірі 28\~ \~304,26 грн. Таким чином, СУНП у формі ТОВ Марком звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ТОВ «Метро Кеш Енд Кері» інфляційних втрат за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 у розмірі 150 956,06грн. та 3 % річних за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 \~у розмірі 28\~ \~304,26 грн., нарахованих в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості відповідача, стягнутої рішенням Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15. Рішення Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 \~\~набрало законної сили в порядку, визначеному законодавством, і встановлені в них обставини не підлягають доведенню згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У зв`язку з викладеними обставинами, позивачем на суму заборгованості стягнутої рішенням Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 \~\~нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 01.04.2016 по 26.10.2022, стягнення яких є предметом спору в даній справі. Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного. Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, або з відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Оскільки стягнення боргу за рішенням суду не є належним виконанням грошового зобов`язання, то до фактичного перерахування грошових коштів позивачу або зміни способу виконання рішення грошове зобов`язання не втрачає свого правового статусу, не змінює походження та підстав виникнення і не припиняється. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. На підставі ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 у розмірі 150 956,06грн. та 3 % річних за період з 01.04.2016 по 26.10.2022 \~у розмірі 28\~ \~304,26 грн. Водночас господарським судом встановлено, що заборгованість, стягнута рішенням Господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 у загальному розмірі 216 817,87 грн. була сплачена відповідачем у повному обсязі, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №23400 від 12.04.2016 року на суму 216817,87 грн. Посилання позивача на те, жодного посилання на рішення господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі № 910/30420/15, або ж на наказ про примусове виконання, платіжний документ не містить, водночас в межах справи № 910/30420/15, господарський суд вважає безпідставними оскільки, доказів наявності між сторонами іншого договору сторонами до суду не подано, при цьому як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду м. Києва від 10.03.2016 року у справі №910/30420/15 з відповідача було стягнуто заборгованість у загальному розмірі 216 817,87 грн., яка і була повністю оплачена відповідачем 12.04.2016 року, відповідно до платіжного \~доручення №23400. Отже, правові підстави для нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.04.2016 по 26.10.2022р. відсутні, у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості у повному обсязі. Отже, вимоги заявлені позивачем щодо нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за період з 12.04.2016 по 26.10.2022р. є безпідставними, а тому суд відмовляє у їх задоволенні. Щодо нарахування відповідачу 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2016 по 11.04.2016р. (в період існування прострочення боргу), господарський суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Так, п. 3.2. Постанови Пленуму \~Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" встановлено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Під час розгляду відповідачем було заявлено про пропущення позивачем строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Господарський суд, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, застосовуються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Як вбачається з позовної заяви, означена заява була передана до поштової установи 27.10.2022, отже позивач звернувся до суду із цим позовом саме 27.10.2022, а відтак, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2016 р. по 11.04.2016р. здійснено позивачем поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Таким чином, вимога про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.04.2016 р. по 11.04.2016р. (період існування простроченого боргу), заявлена поза межами трирічного строку позовної давності, в зв`язку з чим, вказана вимога задоволенню не підлягає. Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства. Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України. Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України). За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України). Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази. На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до \~статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Резолютивна частина:
Відмовити у задоволенні позовних вимог Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Марком в особі ліквідатора арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича \~до Товариства з обмеженою відповідальністю "Метро Кеш Енд Кері Україна" в якому просило суду стягнути з відповідача кошти в загальній сумі 179 260,32 грн., з яких: інфляційних втрати - 150 956,06 грн. та 3 % річних - 28 304,26грн. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст.241, 284 Господарського процесуального кодексу України. Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено \~16.01.2023р. Суддя \~І.В. Владимиренко

Результат: granted