Вид судочинства: civil
Суддя: Олексюк А. В.
Дата ухвалення: 2013-12-25 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON], [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового приміщення. Позивачі свої вимоги обґрунтовують тим, що за спільні кошти у 2000 році придбали у житлово-будівельному кооперативі двокімнатну квартиру [ADDRESS]. З 2001 року по 26.06.2004 року позивачі перебували за межами України, працювали нелегально у Португалії. Після повернення додому дізнались, що на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2003 року їхня квартира була відчужена [PERSON] 17.07.2004 року за договором купівлі-продажу [PERSON] дану квартиру відчужив [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу від 15.09.2004 року власником квартири [ADDRESS] являється [PERSON] Позивачі вказують, що договір купівлі-продажу квартири від 29.04.2003 року укладений між [PERSON] та [PERSON] підписаний не [PERSON], а іншою особою, на час його укладення вона перебувала за кордоном, на його укладення не уповноважувала інших осіб. Крім того, позивачі вказують, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, на укладення договору купівлі-продажу від 29.04.2003 року [PERSON] згоди не давав. Разом з тим, даний договір посвідчений без згоди органу опіки та піклування, не зважаючи на те, що у квартирі зареєстрований їхній неповнолітній син [PERSON] У зв'язку з порушенням кримінальної справи, 16.07.2004 року старшим оперуповноваженим УБОЗ УМВС України у Волинській області Мазарчук В.С. винесено постанову про накладення арешту на спірну квартиру. Проте, договори купівлі-продажу від 17.07.2004 року та від 15.09.2004 року укладались під час перебування спірної квартири під арештом. Просять суд визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладені 29.04.2003 року між [PERSON] та [PERSON], 17.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], 15.09.2004 року між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою суду від 24.11.2006 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору нотаріуса [PERSON] 16.10.2013 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервойс». В ході судового розгляду позивачі збільшили позовні вимоги, просили суд визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладені: 29 квітня 2003 року, між [PERSON] та [PERSON], 17 липня 2004 року, між [PERSON] від імені якого діяла [PERSON], та [PERSON], 15 вересня 2004 року, між [PERSON] та [PERSON], а також витребувати квартиру [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник - [PERSON] в судовому засіданні підтримали збільшені позовні вимоги, в решті вимог позовну заяву підтримали з підстав в ній зазначених. Просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Просили суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервойс» - Соркопуд М.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] та третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явились, проте належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення. Ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визначений законом. З свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, виданого виконавчим комітетом Луцької міської ради 04.03.2003 року, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] (т.1 а.с. 5). Судом встановлено, що в 2000 році позивачі поселились в квартирі [ADDRESS], яка була передана [PERSON] в погашення боргів, які він мав перед позивачкою [PERSON], її матір'ю [PERSON] та її сестрою [PERSON] В 2001 році позивачі виїхали працювати за кордон, залишивши ключі від квартири, свої паспорти матері [PERSON], довіривши їй та сестрі [PERSON] наглядати за квартирою. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] від імені [PERSON] і за її дорученням в березні 2003 року вчинили ряд дій щодо приватизації квартири та оформлення права власності спірної квартири на позивача. Посилання позивача [PERSON], що вона не уповноважувала своїх родичів розпоряджатись її майном, в тому числі і щодо приватизації квартири та оформлення права власності спростовуються її заявою прокурору від 8.07.2004 року, в якій вона власноручно зазначила, що залишила письмове доручення своїм родичам щодо приватизації квартири (а.с. 1-3 кримінальної справи №11-1710-04). З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що саме [PERSON] проявила ініціативу в продажі квартири, з її згоди та відома продана квартира. Частина коштів, отриманих від продажу квартири покладена на депозитний рахунок позивачки в КБ «Західінкомбанк» (а.с. 107-108). В позовній заяві позивачі зазначали, що після повернення в Україну у 2004 році їм стало відомо про відчуження квартири (а.с. 2-4 т.1). В судовому засіданні 11.01.2007 року позивач [PERSON] пояснила, що сестра повідомила їм під час перебування за кордоном, що хоче продати квартиру, вона їй не дозволила (а.с. 91-92 т.1). Однак в поясненнях [PERSON] від 29.07.2004 року зазначено «мені телефонувала сестра, яка повідомила, що квартира продається і, що з покупцями домовились». В поясненнях не зазначено, що вона заборонила сестрі відчужувати квартиру. В поясненнях від 20.07.2004 року [PERSON] вказувала, що «[PERSON] повідомила, що вона телефонувала до [PERSON] з якою домовились про продаж квартири». Зі змісту листа, який був долучений позивачкою до справи вбачається, що квартира була продана зі згоди [PERSON] і конфлікт між сестрами виник на грунті неузгодженості щодо поділу коштів, отриманих від продажу. Також в листі [PERSON] повідомила, що 7500 дол. США, належні позивачці від продажу квартири, буде покладено на її рахунок (а.с. 123-126). Про те, що частина грошових коштів в сумі 7500 дол. США, як плата за відчужену квартиру отримана позивачкою, підтверджується довідкою руху коштів на депозитному рахунку [PERSON], відкритому 22.08.2003 року її родичами в КБ «Західінкомбанк» від її імені, відповідно до якої 29.12.2003 року на рахунок внесено 7500 дол. США (т.1 а.с. 309-310). Доводи позивача, що ці кошти є грошові перекази сестрам жодними доказами не підтверджені, окрім того спростовуються поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], листом. В звязку з тим, що обставини, які викладені в постанові про порушення кримінальної справи по факту продажу квартири невстановленою особою не відповідають матеріалам кримінальної справи, з якої вбачається, що спірна квартира продана сестрою позивачки [PERSON], слідство по справі з вересня 2006 року зупинено, справа відносно особи не порушена, тому суд вважає, що постанова від 02.08.2004 року не є незаперечним та достатнім доказом в підтвердженні зазначених в ній обставин. Отже, дослідженими в даній справі доказами встановлено, що [PERSON] довірила своїм родичам без належно оформленого доручення розпоряджатись квартирою [ADDRESS] і квартира була відчужена сестрою [PERSON] та матірю [PERSON] з її волі та бажання. Стаття 145 ЦК ( в редакції 1963 року) передбачає, що майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області [PERSON] спірна квартира відчужена [PERSON] (т.1 а.с. 7). Таким чином, [PERSON] був добросовісним набувачем майна. Він не знав і не повинен був знати, що власники квартири не виявляли добровільної волі на її відчуження. Майно він придбав на законних підставах. А оскільки квартира, яку позивачі передали своїм родичам у володіння не вибула з їх володіння з підстав, зазначених у ст.145 ЦК ( в редакції 1963 року), а саме поза їх волею, то суд приходить до висновку про відмову в позові про визнання договору купівлі-продажу квартири від 29.04.2003 року недійсним в зв'язку з тим, що перший покупець є добросовісним. 17.07.2004 року за договором купівлі-продажу [PERSON] дану квартиру відчужив [PERSON] (т.1 а.с. 8, 9). Згідно договору купівлі-продажу від 15.09.2004 року квартиру [ADDRESS] [PERSON] відчужила [PERSON] (т.1 а.с. 10, 11). Так як, [PERSON] та наступні покупці [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами, а тому в зв'язку з тим, що відсутні підстави передбачені законом для витребування майна у добросовісного набувача, підстав для визнання договорів купівлі-продажу від 17 липня 2004 року та 15 вересня 2004 року недійсними також немає. Крім того, на думку суду, за таких обставин, коли майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, позивачі не позбавлені права звернутись відповідно до ст. 440 ЦК України з позовом до особи, яка відчужила це майно за першим договором купівлі-продажу від 29.04.2003 року, не маючи права на його відчуження, про стягнення дійсної вартості проданого майна, а саме квартири, що належала їм. Не є також підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], той факт, що старшим оперуповноваженим УБОЗу було винесено ухвалу про накладення заборони відчуження спірної квартири, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, дана ухвала не була вчасно направлена на виконання. Покликання позивача [PERSON] на ту обставину, що квартира [ADDRESS] належала позивачам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а отже при її відчуженні була потрібна також його згода на продаж квартири, не заслуговує на увагу, так як в ході судового розгляду, а саме 11.01.2007 року (т. 1 а.с. 94) позивач [PERSON] пояснив, що його кошти у придбаній квартирі відсутні. Крім того дані пояснення позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду на підставі показань свідків -його батьків [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 145, 146, 148) та свідка [PERSON] Також суд не вбачає порушення діючого законодавства за відсутності згоди органу опіки і піклування, оскільки законодавством така вимога на час відчуження спірного житла була відсутня. Покликання позивачів на цю обставину є безпідставною. Як убачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи на об'єкт нерухомого майна № 42/100 по [ADDRESS] оспорювана квартира на законних підставах реконструйована у приміщення аптеки, у зв'язку із чим, її загальна площа збільшилась більше ніж у два рази з 49, 4 кв.м. до 136, 9 кв.м. та належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтервойс». Враховуючи, що предметом віндикаційного позову виступає вимога власника, який не володіє майном до особи, яка незаконно заволоділа цим майном про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння, тому не може бути витребувана річ у випадку, коли незаконний володілець настільки її змінив, що вона по суті перетворилась на зовсім іншу річ, тобто коли відсутня індивідуально визначена річ, яка належала власнику. Враховуючи істотні зміни квартири, що пов'язані із її реконструкцією та переведенням у нежитловий фонд, вона не може бути витребувана із чужого незаконного володіння. Однак, за таких обставин, коли майно не може бути витребувано у добросовісного набувача, позивачі не позбавлені права звернутись відповідно до ст. 440 ЦК України з позовом до особи, яка відчужила це майно за першим договором купівлі-продажу від 29.04.2003 року, не маючи права на його відчуження, про стягнення дійсної вартості проданого майна, а саме квартири, що належала їм.

Резолютивна частина:
В задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервойс» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового приміщення та витребування квартири - відмовити. Стягнути з [PERSON], [PERSON] в користь держави 557 (п'ятсот п'ятдесят сім) гривень 24 копійки судового збору по 278 (двісті сімдесят вісім) гривень 62 копійки з кожного. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Результат: granted