Вид судочинства: criminal
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2025-01-01 00:00:00+02

Обставини справи:
Щодо обвинувачення [PERSON] . 1. 19.09.2022 року солдата [PERSON] призвано на війскову службу за призовом під час мобілізації та направлено для її проходження до військової частини [NUMBER] . Надалі наказом командира військової частини [NUMBER] від 23.09.2022 року № 257 солдата [PERSON] призначено на посаду розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу, розвідувальної роти військової частини [NUMBER] та зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення даної війскової частини. Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Проходячи військову службу, солдат [PERSON] , відповідно до вимог ст.ст. 11,49,126,127 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.ст. 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватись Конституції України і Законів України, Військової присяни, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідни вчинків. Проте, солдат [PERSON] у порушення вимог вказаних нормативних актів, вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин: 17.11.2024 року близько 13 год. солдат [PERSON] , перебуваючи на території Шепарівського лісництва, що в с. Годи-Добровідка Коломийського району Івано-Франківської області на грунті стійких неприязних відносин, вчинив словесний конфлікт із своїм знайомим [PERSON] . І у цей час, у [PERSON] виник злочинний умисел на заподіяння [PERSON] фізичного болю. І реалізуючи свій злочинний умисел, солдат [PERSON] знаходячись на території Шепарівського лісництва, що в с. Годи-Добровідка, Коломийського району Івано-Франківської області, під час з`ясування з [PERSON] особистих неприязних стосунків, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки для здоров`я потерпілого та бажаючи їх настання, наніс один удар кулаком правої руки в ділянку спини ззаду [PERSON] , в результаті чого завдав останньому фізичного болю, не спричинивши тілесного ушкодження. Таким чином, [PERSON] вчинив умисні дії, які виразились в умисному завданні удару, яке завдало фізичного болю та не спричинило тілесного ушкодження, тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений частиною 1 статті 126 КК України. Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений [PERSON] , згоден із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву. При цьому суд відзначає, що [PERSON] , як потерпілий, також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами. І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого [PERSON] звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КК України. І з цих же мотивів, та оскільки [PERSON] беззаперечно і добровільно та свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його. 2. Окрім цього, 17.11.2024 року близько 22 години 30 хв., солдат [PERSON] спільно з [PERSON] , без попередньої змови між собою, перебуваючи на території господарства, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на грунті тривалих неприязних відносин вчинили словесний конфлікт із [PERSON] . І у цей час, у [PERSON] та [PERSON] виник злочинний умисел на заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень. І реалізуючи свій злочинний умисел, 17.11.2024 року, близько 22 години 35 хвилин, солдат [PERSON] спільно із [PERSON] , перебуваючи на території господарства, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , без попередньої змови між собою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання щодо здоров`я [PERSON] нанесли декілька ударів кулаками рук в ділянку його обличчя та голови, а також декілька ударів ногами в ділянку тулуба останньому. Своїми злочинними діями [PERSON] та [PERSON] спричинили [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми і струсу головного мозку, синця в межах лівої орбітальної ділянки, з крововиливом на оболонку лівого ока, синця в межах правої орбітальної ділянки, садна в лобній ділянці, синця з саднами на його фоні, в межах лівої вушної раковини та лівої завушної ділянки, синця в ділянці передньої поверхні грудної клітки ліворуч, правого передпліччя, правого колінного суглобу та верхньої третини правої гомілки, садна в діляках китиць рук та їх пальцях. Кожен із синців та саден, що наявні у потерпілого [PERSON] , відносяться до легкого тілесного ушкодження, а закрита черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Таким чином, [PERSON] вчинив умисні дії, які виразились в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України. Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений [PERSON] , згоден із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву. При цьому суд відзначає, що [PERSON] , як потерпілий, також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами. І тому суд вважає, що і це діяння, у вчиненні якого [PERSON] звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 28 і частини 2 статті 125 КК України. І з цих же мотивів та оскільки [PERSON] беззаперечно і добровільно та свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його. Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений [PERSON] вчинив два кримінальних правопорушення, кожне з яких він вчинив в осудному стані, умисно, і в обсязі вказаному в обвинувальному акті, і кожне з яких, правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України та частиною 1 статті 126 КК України. І у вчиненні обох цих кримінальних правопорушень винен саме [PERSON] . Щодо покарання [PERSON] . Обставин, які б виключали кримінальну протиправність кожного вчиненого [PERSON] кримінального правопорушення або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому [PERSON] підлягає покаранню за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення. Суд погоджується із прокурором у тому, що обставиною, яка обтяжує покарання [PERSON] за вчинений ним проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України, що передбачена п.6 ч.1 статті 67 КК України, є вчинення цього кримінального правопорушення у присутності дитини (сина потерпілого: [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується письмовими доказами). Друге кримінальне правопорушення, вчинено [PERSON] без обтяжуючих обставин. Але разом з цим, має місце обставина, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують його покарання за обидва вчинені ним кримінальні правопорушення: щире каяття, що знайшло своє підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3). Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК України; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 КК України (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 КК України (частина 4). При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тож з урахуванням викладеного, суд відзначає і констатує наступне: - суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання [PERSON] і будуть викладені нижче; - суд враховує конкретні обставини (що вказані у обвинуваченні, яке суд визнав доведеним), за яких [PERSON] вчинив кожне окреме кримінальне правопорушення, які за ступенем тяжкості, на момент їх вчинення, в силу частини 2 статті 12 КК України, є кримінальними проступками; - суд враховує, що санкція частини 1 статті 126 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року; - також суд враховує, що санкція частини 2 статті 125 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк; - суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання [PERSON] за кожне вчинене ним правопорушення, у тому числі й частину 2 статті 53 КК, за якою розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; - суд враховує, що [PERSON] вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком першого діяння було завдання фізичного болю, яке не спричинило тілесного ушкодження, а от другого - завдання тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоровя, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою та завдання удару, яке завдало фізичного болю та не спричинило тілесного ушкодження. Разом з цим, [PERSON] визнав свою вину добровільно; - суд враховує, що обставиною, яка обтяжує покарання [PERSON] за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.1ст.126 КК України, що передбачена п.6 ч.1 статті 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення в присутності дитини. Друге кримінальне правопорушення, вчинено [PERSON] без обтяжуючих обставин; - обставиною, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття [PERSON] у кожному вчиненому ним правопорушенні; - обвинувачений судимості не має, а також є військовослужбовцем, призваним на службу у Збройні Сили України, по мобілізації; - [PERSON] народився [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області; місце проживання: [ADDRESS] ; неодружений; освіта середня; на утриманні нікого немає, військовослужбовець на посаді розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу, розвідувальної роти військової частини [NUMBER] , військове звання - солдат, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває. Отже, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення [PERSON] покарання суд вважає, що за вчинений ним кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України (з урахуванням його майнового стану: військовослужбовець отримує фіксований дохід, а також однієї обтяжуючої та однієї пом`якшуючої обставини) йому слід призначити найменш суворий вид покарання, що передбачений ч.1 ст.126 КК України, тобто штраф, але у найбільшому розмірі - 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що на підставі п.5 підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України складає 850 гривень, оскільки 1 неоподатковуваний мінімум доходів громадян складає 17 гривень, а 50 - саме 850 гривень). За вчинений [PERSON] кримінальний проступок, передбачений частиною 1 статті 28 і частини 2 статті 125 КК України (так само враховуючи його майновий стан, та одну пом`якшуючу обставину) йому теж слід призначити найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 2 статті 125 КК України, тобто штраф, і у найменшому розмірі - 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що на підставі п.5 підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України складає 850 гривень, оскільки 1 неоподатковуваний мінімум доходів громадян складає 17 гривень, а 50 - саме 850 гривень). При цьому, обмежуючись найменш суворим видом покарання за обидва вчинені [PERSON] кримінальні проступки, суд враховує факт того, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним під час мобілізації з 17.10.2022 року. Разом з цим, оскільки [PERSON] вчинив два різні кримінальні проступки, тобто має місце сукупність кримінальних правопорушень (тут суд враховує п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.06.2010р. "Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність, і рецидив злочинів та їх правові наслідки"), суд застосовує положення частини 1 статті 70 КК України за якими, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Отже, оскільки суд призначив [PERSON] за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення однакове за видом і розміром основні покарання у виді штрафу (зокрема по 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає по 850 гривень), остаточне покарання [PERSON] , з урахуванням ч.2 ст.70 КК України, слід визначити шляхом повного складання призначених покарань. Отже, зважаючи на все вище викладене, суд призначає [PERSON] остаточне покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 статті 126 та частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України, у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає: 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, як необхідне та достатнє покарання за вчинені ним два кримінальні проступки, з урахуванням його особи. Щодо обвинувачення [PERSON] . 17.11.2024 року близько 22 години 30 хв., [PERSON] спільно із солдатом [PERSON] , без попередньої змови між собою, перебуваючи на території господарства, що розташоване в [ADDRESS] , на грунті тривалих неприязних відносин вчинили словесний конфлікт із [PERSON] . І у цей час, у [PERSON] та [PERSON] виник злочинний умисел на заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень. І реалізуючи свій злочинний умисел 17.11.2024 року, близько 22 години 35 хвилин, [PERSON] , спільно із солдатом [PERSON] перебуваючи на території господарства, що розташоване у [ADDRESS] , без попередньої змови між собою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання щодо здоров`я [PERSON] нанесли декілька ударів кулаками рук в ділянку обличчя та голови, а такоє декілька ударів ногами в ділянку тулуба останньому. Своїми злочинними діями [PERSON] та [PERSON] спричинили [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми і струсом головного мозку, синця в межах лівої орбітальної ділянки, з крововиливом на оболонку лівого ока, синця в межах правої орбітальної ділянки, садна в лобній ділянці, синця з саднами на його фоні, в межах лівої вушної раковини та лівої завушної ділянки, синця в ділянці передньої поверхні грудної клітки ліворуч, правого передпліччя, правого колінного суглобу та верхньої третини правої гомілки, садна в ділянках китиць рук та їх пальцях. Кожен із синців та саден, що наявні у потерпілого [PERSON] відноситься до легкого тілесного ушкодження, а закрита черепно-мозкова травма зі струсом головного мозку відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Таким чином, [PERSON] вчинив умисні дії, які виразились в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 28 і частини 2 статті 125 КК України. Суд також вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений [PERSON] , згоден із цими обставинами, які були встановлені під час дізнання та не оспорює їх, про що подав письмову заяву. При цьому суд відзначає, що [PERSON] , як потерпілий також подав письмову заяву, якою теж висловив згоду із вказаними обставинами. І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого [PERSON] звинувачує прокурор, дійсно мало місце, і це діяння дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 28 частини 2 статті 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинене групою осіб без попередньої змови між собою. І з цих же мотивів, та оскільки [PERSON] беззаперечно і добровільно та свідомо визнав свою вину, суд вважає винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення саме його. Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений [PERSON] , в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 28 частини 2 статті 125 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винний саме [PERSON] . Щодо покарання [PERSON] . Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння [PERSON] або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому [PERSON] підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України. Суд погоджується із прокурором у тому, що обставини, які обтяжують покарання [PERSON] та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, відсутні. Але разом з цим, має місце обставина, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують її покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченого. Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3). Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень (частина 4). При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому [PERSON] покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 28 частини 2 статті 125 КК України, суд виходить з наступного: - суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання [PERSON] і будуть викладені нижче; - суд враховує конкретні обставини (що вказані в обвинуваченні, яке суд вважає доведеним), за яких [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, на момент його вчинення, в силу частини 2 статті 12 КК України, є кримінальним проступком; - суд враховує, що санкція частини 2 статті 125 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк; - суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання [PERSON] , у тому числі й частину 2 статті 53 КК, за якою розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; - суд враховує, що [PERSON] вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було спричинення тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я вчинене групою осіб без попередньої змови між собою. Разом з цим, [PERSON] визнав свою вину добровільно; - до кримінальної чи адміністративної відповідальності, [PERSON] не притягувався; - суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання [PERSON] та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, відсутні; - обставиною, яка на підставі п.1 ч.1 ст.66 КК України відноситься до обставин, які пом`якшують покарання, є щире каяття [PERSON] ; - [PERSON] народився [INFO] в м. Коломия Івано-Франківської області; місце проживання: [ADDRESS] ; одружений; освіта середня; на утриманні нікого немає, депутатом не обирався, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває. Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення [PERSON] покарання, суд вважає, що за вчинений [PERSON] кримінальний проступок, передбачений частиною 1 статті 28 і частини 2 статті 125 КК України, йому слід призначити найменш суворий вид покарання, передбачений ч.2 ст.125 КК України, але у найбільшому розмірі, тобто 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 1700 гривень), оскільки призначаючи саме такий вид покарання і саме у такому розмірі, суд виходить із того, що зважаючи на зміст вчиненого [PERSON] діяння, але з урахуванням даних про його особу, найменш суворий вид покарання у виді штрафу, але у максимальному розмірі, що складає 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 1700 гривень) зможе досягнути мети покарання у виді виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншим особам. Щодо речових доказів і документів. В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів. Однак, в матеріалах справи речові докази відсутні, а тому підстави для вирішення питань щодо їх долі, відсутні. Документи, слід залишити у матеріалах кримінального провадження. Щодо процесуальних витрат. Положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із залученням експертів. А згідно з частиною 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. І хоча суд ухвалює обвинувальний вирок, в силу положень частини 2 статті 124 КПК України, оскільки сторона обвинувачення не надала суду документально підтверджені витрати на залучення експерта чи експертів, підстав для розподілу судових витрат не має. Інші процесуальні питання. Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених ст.368 КПК України - відсутні. Таким чином, на підставі всього вище викладеного та

Резолютивна частина:
Визнати [PERSON] винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України. Призначити [PERSON] , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КК України, основне покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає: 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Визнати [PERSON] винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України. Призначити [PERSON] , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 КК України основне покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити [PERSON] покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень. Визнати [PERSON] винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України. Призначити [PERSON] , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 28 і частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України основне покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень. Розподіл судових витрат - не проводити. Документи залишити в матеріалах кримінального провадження. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження. Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області. Суддя: [PERSON]

Результат: guilty