Вид судочинства: administrative
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
4 листопада 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернулася [PERSON] із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, у якому просить: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у непоновленні виплати пенсії [PERSON] ; - визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії [PERSON] , викладене в листах відповідача від 5 вересня 2019 року та від 12 вересня 2019 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити виплату пенсії [PERSON] з 1 січня 2016 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [PERSON] не було поновлено виплату пенсії за віком. 1 квітня 2000 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік у консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. До виїзду за кордон і станом на теперішній час [PERSON] пенсію не отримує, у зв`язку з чим 12 серпня 2019 року через уповноваженого представника позивач звернулась із заявою про поновлення виплати призначеної їй пенсії. Листами Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 12 вересня 2019 №26980/03 та від 5 вересня 2019 року №26030/02 відмовлено у поновленні виплати призначеної пенсії у зв`язку з тим, що: позивач не звернулась із заявою для поновлення виплати їй пенсії особисто, а через свого представника; відсутністю правового механізму щодо виплати пенсії пенсіонерам, які проживають за кордоном, відсутністю реєстрації позивача на території України за місцезнаходженням відповідача; документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 3 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. 23 грудня 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 16 грудня 2019 року №43390/08.2 вх. №30722/19, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування позовних вимог відповідач зазначив, що позивач перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримувала пенсію за віком з 31 грудня 2004 року відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно з пунктом 1 статті 49 вказаного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд. [PERSON] з грудня 2018 року по травень 2019 року не отримувала пенсію через поштове відділення. Враховуючи вимоги пункту 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" [PERSON] з червня 2019 року припинена виплата пенсії. [PERSON] з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії до управління не зверталася. Представник позивача звертався до Управління зі зверненням з питання поновлення виплати пенсії [PERSON] листами від 5 вересня 2019 року за №26030/02 та від 12 вересня 2019 року за №26980/03. Управлінням було повідомлено про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії. Крім того, представник відповідача у відзиві посилається на ту обставину, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом. 26 грудня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів надіслання на адресу позивача відзиву вх. №30991/19. Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] проживала на території України. По досягненню пенсійного віку та наявності 41 року страхового стажу, позивачу була призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія за віком, яка виплачувалась їй до 1 січня 2016 року, що підтверджено пенсійним посвідченням та трудовою книжкою. З 1 квітня 2000 року позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Починаючи з 1 січня 2016 року виплата пенсії була припинена. 12 червня 2019 року представником позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області було подано особисту заяву позивача про поновлення йому виплати пенсії з 1 січня 2016 року (а.с.36-37). Листами від 12 вересня 2019 року №26980/03 та від 5 вересня 2019 року №26030/02 представнику позивача повідомлено, що позивачу відмовлено у поновленні пенсії на тій підставі, що позивачем не була дотримана вимога щодо особистого звернення про поновлення пенсії, та, що особиста заява позивача, яка була підписана позивачем перед нотаріусом, нотаріально посвідчена та легалізована печаткою апостиль, та оригінал якої був переданий відповідачу, не є особистим зверненням позивача. Оскільки представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності, не мають законних повноважень передати до УПФУ її особисту заяву про поновлення пенсії. Крім того, повідомлено про відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем, що не дозволяє відповідачу поновити пенсію позивачу, що у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача та що це є достатньою підставою для відмови у поновленні пенсії. Крім того, документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії, затвердженого Постановою Правління ПФУ №22-1 від 25 листопада 2005 року, тому, на думку відповідача, відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії позивачу (а.с.38-39). Позивач вважає, що пенсія має бути відновлена та приведена у відповідність до чинного законодавства саме з 1 січня 2016 року (з дня виникнення права на пенсію за віком за рішенням Конституційного суду України справа №1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року), тому звернулась до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до приписів статті 8 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з статтею 51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим, Рішенням №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, зазначені положення Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що оспорюються, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Таким чином з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Після прийняття Конституційним Судом України вказаного вище рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини прийшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейського суду з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелами права та обов`язкові для виконання Україною, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Аналізуючи наведені вище положення Закону, суд приходить висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-IV відсутні законодавчі підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які проживають за кордоном, а відтак виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15. У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, оскільки це суперечить висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі "Пічкур проти України". Крім того, у частині 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Таким чином, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, суд вважає, що оскільки з дати прийняття рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на підставі яких позивачу припинено виплату пенсії, відповідач повинен був самостійно прийняти рішення про відновлення виплати пенсії позивачу, проте цього не зробив, що свідчить про протиправну бездіяльність. Щодо позовної вимоги про визнання протиправною відмови у поновленні позивачу виплати пенсії, суд вважає, що порушене право позивача у даному випадку вже є захищеним шляхом визнання протиправної бездіяльності щодо непоновлення виплати пенсії, тому повторного захисту не потребує, з огляду на що суд вважає такі вимоги безпідставними. Щодо позовної вимоги призначити пенсію з проведенням її індексації і компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає наступне. Відповідачем не досліджувалось питання розміру пенсії, на який має право позивач та виплати індексації пенсії позивачу. Суд, в свою чергу, не може перебирати за себе дискреційні повноваження цього органу та розраховувати розмір пенсії позивача замість уповноваженого на те пенсійного органу. А тому в цій частині необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги, в якій позивач просить зобов`язати відповідача здійснити компенсацію втрати частини доходів, суд вважає її передчасною, оскільки дана вимога матиме місце після проведення відповідачем нарахування та виплати сум пенсії позивачу. Щодо викладених доводів представника відповідача у відзиві про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд наголошує, що відповідачем в порушення положення статей 166, 167 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України заява про залишення позову без розгляду може бути подана лише до початку розгляду справи по суті. Частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Представник відповідача до початку розгляду справи по суті оформлене належним чином та викладене окремим письмовим документом клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не подав. Із клопотанням в порядку статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України про поновлення процесуального строку для подання клопотання про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача також не звертався. Крім того, викладення у відзиві на адміністративний позов заяв та клопотань не передбачено чинними нормами процесуального законодавства та суперечить статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Щодо суті посилань відповідача на пропуск позивачем встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до суду з вказаним позовом та залишення у зв`язку з цим позову без розгляду, суд зазначає наступне. Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64). Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124. Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд, у випадку, визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню. Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації прав громадян на соціальних захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо). Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежно також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави. Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім якщо інше прямо не передбачено законом. При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави. Отже, строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, не має. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час може бути подано без обмеження будь-яким строком. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/18. Оскільки в ході розгляду справ встановлено, що виплату позивачу з 1 січня 2016 року пенсії не було відновлено з вини відповідача, такий позов може бути подано без обмеження будь-яким строком, тому доводи представника відповідача з даного приводу та клопотання безпідставні. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Враховуючи, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірність дій, що полягають у невідновленні виплати пенсії позивачу, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невідновлення позивачу виплати пенсії з 1 січня 2016 року та зобов`язання відновити її виплату, з огляду на, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1536,80 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у сумі 768,40 грн.

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул.О.Ольжича, 7, м.Житомир, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, що виразилась у непоновленні виплати пенсії [PERSON] з 1 січня 2016 року. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити виплату пенсії за віком [PERSON] починаючи з 1 січня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Стягнути на користь [PERSON] сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області.

Результат: partial