Вид судочинства: commercial
Суддя: Підченко Ю.О.
Дата ухвалення: 2026-01-08 00:00:00+02

Обставини справи:
10.02.2006 між Державним комітетом з державного матеріального резерву (як Комітетом) та Державним підприємством Міністерства оборони України «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (як зберігачем) було укладено договір № 10/1/211-06 про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі також - договір), за умовами якого комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з специфікацією (затвердженою номенклатурою) у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1. Відповідно до п. 1.1. договору, зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках, холодильних камерах, резервуарах, підземних сховищах зберігача. Пунктом 3.1 договору передбачено, що комітет зобов`язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі. В пункті 3.2 договору передбачено, що комітет зобов`язаний оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки) на основі попередньо укладеного договору закладення (поставки) цінностей мобілізаційного резерву. Згідно з пунктом 2.8 договору, що зберігач щороку подає кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік, які згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору, комітет зобов`язався відшкодувати зберігачу. Пунктом 4.1 договору визначено, що вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженого з комітетом кошторису витрат, акту виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобрезерву та наданими до нього копій документів, що підтверджують фактичні витрати, акту звірки заборгованості згідно з даним договором, податкової накладної на момент сплати). Згідно з пунктом 7.3 договору, він набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (до повного виконання нарядів комітету на відпуск матеріальних цінностей). Товариство з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» створене шляхом перетворення Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авікон», про що внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08.07.2022 № 1010501450000000031. Відповідно до п. 1.1. Статуту ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», затвердженого єдиним учасником АТ «Українська оборонна промисловість» від 31.10.2023, з дня його державної реєстрації Товариство є правонаступником всіх прав і обов`язків Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон». На виконання Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» проведено реорганізацію Державного комітету України з державного мобілізаційного резерву шляхом перетворення у Державне агентство резерву України, яке є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву. Отже, позивач є правонаступником зберігача, а відповідач - правонаступником комітету за укладеним договором № 10/1/211-06 від 10.02.2006. Як стверджує позивач, на виконання п. 2.8. договору він листом від 21.03.2024 року № 946 надав відповідачу кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву у складському приміщенні на 2024 рік, яким був визначений річний розмір витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву в сумі 15 511,19 грн. з ПДВ. Відповідач розглянув кошторис витрат на 2024 рік та листом від 23.04.2024 № 1144/0/4-24 повідомив, що «необхідно для погодження кошторису Держрезервом, надання товариством додаткової угоди до договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 10.02.2006 №10/1 з визначенням суми витрат відповідно до кошторису на поточний 2024 рік», жодних зауважень до заявленого кошторису витрат надано не було. Супровідним листом від 30.08.2024 № 2958 позивач 02.09.2024 направив відповідачу додаткову угоду на 2024 рік до Договору від 10.02.2006 №10/1/211-06 у 2-х примірниках. Спір у справі виник у зв`язку з тим, як стверджує позивач, що станом на дату подання позову до суду відповідач не повернув позивачу ні екземпляр додаткової угоди, ані погоджений кошторис. Проте, позивач продовжував виконувати свої зобов`язання за договором у 2024 році. Загальний розмір фактичних витрат зберігача за 2024 рік склав 15 363,53 грн. Відповідач відзив на позов не надав, викладених у позовній заяві обставин не простував. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Частиною першою статті 946 ЦК України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання (ч. 1 ст. 947 ЦК України). Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1997 на підприємствах, в установах і організаціях, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, розміщення матеріальних цінностей забезпечується Держрезервом, виходячи з критеріїв економічної доцільності, наявності у цих зберігачів, необхідних для зберігання продукції умов, доцільності територіального розташування зберігачів тощо. Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов`язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами. Законом України "Про державний матеріальний резерв" передбачено відшкодування підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, фактичних витрат, пов`язаних з таким зберіганням. Згідно з цією нормою та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 (далі - Порядок), таке відшкодування здійснюється на підставі договору, укладеного між Держрезервом України і відповідальним зберігачем за встановленою формою, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством. Згідно з пунктом 2 Порядку сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем. Пунктом 5 Порядку визначено, що Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 м2 складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб.метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі. Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання передбачаються можливі додаткові витрати, пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей державного резерву, зокрема витрати на консервацію, переміщення, перефарбування тощо. Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача. На виконання умов договору позивачем було складено та надіслано відповідачу: - акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по ТОВ Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» за І квартал 2024 року на суму 3899,28 грн., в тому числі ПДВ - 649,88 грн., який був направлений на адресу відповідача з супровідним листом від 30.08.2024 № 2958 зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за І квартал 2024 року та іншими документами. Факт направлення звіту на адресу відповідача підтверджується поштовими квитанціями. Підписаний екземпляр акту позивачу не було повернуто. Відповідачем не було надано заперечень щодо наданого акту; - акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Товариству з обмеженою відповідальністю "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" за ІІ квартал 2024 року на суму 3 737,51 грн., в тому числі ПДВ - 622,92 грн., який був направлений на адресу Відповідача з супровідним листом від 30.08.2024 №2958 зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за ІІ квартал 2024 року та іншими документами. Факт направлення звіту на адресу відповідача підтверджується поштовими квитанціями. Підписаний екземпляр акту позивачу не було повернуто. Відповідачем не було надано заперечень щодо наданого акту; - акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Товариству з обмеженою відповідальністю "Конотопський авіаремонтний завод "АВІАКОН" за ІІІ квартал 2024 року на суму 3904,87 грн., в тому числі ПДВ - 650,81 грн., який був направлений на адресу Боржника з супровідним листом від 15.11.2024 №3910 зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за ІІІ квартал 2024 року та іншими документами. Факт направлення звіту на адресу відповідача підтверджується поштовими квитанціями. Підписаний екземпляр акту позивачу не було повернуто. Відповідачем не було надано заперечень щодо наданого акту. - акт на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Товариству з обмеженою відповідальністю "Конотопський авіаремонтний завод "АВІАКОН" за ІV квартал 2024 року на суму 3821,87 грн., в тому числі ПДВ - 636,98 грн., який був направлений на адресу Боржника з супровідним листом від 24.01.2025 №458 зі звітом про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву в складському приміщенні за ІV квартал 2024 року та іншими документами. Факт направлення звіту на адресу відповідача підтверджується поштовими квитанціями. Підписаний екземпляр акту позивачу не було повернуто. Відповідачем не було надано заперечень щодо наданого акту. Загальний розмір фактичних витрат зберігача за 2024 рік склав 15 363,53 грн. Як вбачається з матеріалів справи, документи на підтвердження витрат на зберігання, надсилались відповідачу разом з Актами на відшкодування витрат на зберігання за відповідний період та додавались до кошторису витрат на 2024 рік. Зокрема, відповідачу надавались розрахунки фактичних витрат на оплату праці одного комірника складу мобілізаційного резерву за відповідні періоди, розрахунки фактичних витрат на оплату праці сторожів для цілодобової охорони складу мобілізаційного резерву, витяги із штатного розпису позивача на сторожа та комірника, бухгалтерська довідка стосовно загальної площі технічного складу, у тому числі, зайнятого матеріальними цінностями мобілізаційного резерву та залишкової вартості даної будівлі, інформаційна довідка площі будівель, закріплених за територією, на якій знаходиться склад мобілізаційного резерву та інші. Як вже було вказано вище, листом від 23.04.2024 № 1144/0/4-24 повідомив, що «необхідно для погодження кошторису Держрезервом, надання товариством додаткової угоди до договору зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 10.02.2006 №10/1 з визначенням суми витрат відповідно до кошторису на поточний 2024 рік», жодних зауважень до заявленого кошторису витрат надано не було. Супровідним листом від 30.08.2024 № 2958 позивач 02.09.2024 направив відповідачу додаткову угоду на 2024 рік до Договору від 10.02.2006 №10/1/211-06 у 2-х примірниках. Але з наявних у справі доказів вбачається, що відповідач не повернув позивачу ні екземпляр додаткової угоди, ні погоджений кошторис. Відповідно до п. 4.2 договору, відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зі зберігання цінностей здійснюється за узгодженням між комітетом та зберігачем згідно з поданими документами (узгодженим з Держрезервом кошторисом витрат). Тобто, узгоджений між сторонами кошторис у відповідності до п. 4.2. договору є підставою для здійснення відшкодування за зберігання матеріальних цінностей. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про державний матеріальний резерв" частина запасів матеріальних цінностей державною резерву може зберігатися на промислових, транспортних, сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб`єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов`язковим, якщо це не завдає їм збитків. Отже, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державною резерву для позивача є обов`язковим в силу вимог закону. Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приймаючи до уваги те, що Державним агентством резерву України акти відшкодування витрат по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 2024 рік та додаткову угоду не підписано, при цьому, після отримання ним документів, заперечень щодо розміру цих витрат або вмотивованої відмови від підписання цих документів відповідачем не надано, то доводи позивача про виникнення у відповідача обов`язку сплатити понесені витрати є обґрунтованими. Статтею 46 Бюджетного кодексу України встановлені стадії виконання бюджету за видатками та кредитуванням: 1) встановлення бюджетних асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на основі та в межах затвердженого розпису бюджету; 2) затвердження кошторисів, паспортів бюджетних програм, а також порядків використання бюджетних коштів: 3) взяття бюджетних зобов`язань; 4) отримання товарів, робіт і послуг: 5) здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов`язань; 6) використання товарів, робіт і послуг для виконання заходів бюджетних програм. Відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України. Розпорядники бюджетних коштів забезпечують управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом (ст. 47 Бюджетного Кодексу України). Відповідно до статті 48 Кодексу розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років. Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Оскільки заявлена позивачем сума заборгованості підтверджена наявними доказами у матеріалах справи в повному обсязі, за відсутності у матеріалах справи доказів сплати вказаної заборгованості, враховуючи положення ч. 2 ст. 237 ГПК України суд приходить до висновку, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 15 363,53 грн. Стосовно позовної вимоги про зобов`язання ліквідаційну комісію Державного агентства резерву України визнати вимоги ТОВ « Авіакон» у розмірі 15 363,53 грн. та включити ці вимоги до ліквідаційного балансу, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Як стверджує позивач, 03.10.2024 у газеті «Урядовий кур`єр» здійснено офіційну публікацію Постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2024 №1117 «Про ліквідацію Державного агентства резерву». ТОВ «Авіакон» стало відомо про ліквідацію Державного агентства резерву лише 03.12.2024 року (в останній день заявлення вимог кредиторів) під час розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/6229/24. Згідно з доводами позивача, ТОВ «Авіакон» своєчасно було направлено заяву про визнання вимог кредитора від 03.12.2024 року № 3695е, якою ТОВ «Авіакон» просить визнати себе кредитором щодо заборгованості по відшкодуванню витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за період з 01 січня 2023 року по 30.09.2024 року в розмірі 25146,46 грн. Однак, на момент направлення заяви точна сума заборгованості не могла бути остаточно підтверджена позивачем, у зв`язку з розглядом у Господарському суді міста Києва справи №910/6229/24 та неузгодженням з боку Державного агентства резерву. На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2025 року у справі № 910/6229/24 відповідач 21.02.2025 року платіжним дорученням №20/02/2025 здійснив часткову оплату заборгованості, яка була зазначена у заяві про визнання вимог кредитора від 03.12.2024 року №3695е, у сумі 13604,80 грн. за 2023 рік. Однак, заборгованість за 2024 рік так і не було погашено в добровільному порядку. ТОВ « Авіакон» було направлено заяву з кредиторськими вимогами до Державного агентства резерву України 03.12.2024 року, тобто без пропуску наведеного вище граничного строку для заявлення кредиторами своїх вимог до товариства, яке перебуває в стані добровільної ліквідації. Частинами 1 та 5 статті 104 ЦК України установлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Приписами пункту 1 частини 1 статті 110 Цивільного кодексу України установлено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (частини 1, 3, 4, 5 статті 105 Цивільного кодексу України). Приписами частини 8, 9 статті 111 Цивільного кодексу України унормовано, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується ліквідаційною комісією (ліквідатором) юридичної особи. Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи. При цьому, відповідно до частин 3, 4, 5 статті 112 Цивільного кодексу України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними. Таким чином несвоєчасне заявлення кредитором (позивачем) грошових вимог у процедурі добровільної ліквідації боржника (відповідача) не має наслідком їх погашення, а лише впливає на порядок задоволення таких вимог (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 №910/9052/18). Постановою Кабінету Міністрів України №1117 від 26.09.2024 встановлено, що строк заявлення кредиторами своїх вимог до Державного агентства резерву становить два місяці з дня набрання чинності цією постановою. Позивач наголошує, що ним своєчасно було направлено заяву про визнання вимог кредитора від 03.12.2024 року № 3695е, якою ТОВ «Авіакон» просило визнати себе кредитором щодо заборгованості по відшкодуванню витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за період з 01 січня 2023 року по 30.09.2024 року в розмірі 25146,46 грн. При цьому, суд у контексті обраного позивачем способу захисту враховує і висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 30.08.2024 у справі №905/451/22, за яким: «позовна вимога про стягнення грошових коштів з боржника - юридичної особи, яка перебуває у стані припинення, відповідає способу захисту, встановленому законом (примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини 2 статті 16 ЦК України, частина 2 статті 20 ГК України)), і цей спосіб захисту є ефективним» (пункт 63). У пункті 64 вказаної постанови об`єднана палата також звернула увагу на те, що позовна вимога про зобов`язання включити грошові вимоги до проміжного ліквідаційного балансу є неефективною. По-перше, виконання судового рішення про задоволення такої вимоги залежить виключно від волі відповідача. По-друге, навіть виконання такого судового рішення, тобто включення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи, само по собі не гарантує сплати боргу юридичною особою, бо така сплата теж залежить виключно від волі боржника. По-третє, учасники юридичної особи, до проміжного ліквідаційного балансу якої на виконання судового рішення включені грошові вимоги кредитора, або відповідний орган юридичної особи чи відповідний державний орган можуть прийняти рішення про відміну рішення про припинення юридичної особи (частина 11 статті 17, пункт 7 частини 1 статті 251 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань"), внаслідок чого внесення вимоги кредитора до проміжного ліквідаційного балансу юридичної особи втратить будь-яке значення. У цьому випадку кредитору доведеться повторно звертатись до суду, але вже з вимогою про стягнення грошової суми. Однак, до позовної заяви не долучено жодних доказів надіслання такої заяви та отримання відмови у задоволенні кредиторських вимог/відсутності відповіді від Держрезерву. Копія виписки по рахунку від 21.02.2025 про списання 13 604,80 грн заборгованості та 2 422,40 грн судового збору жодним чином не підтверджує факт своєчасного звернення позивача з відповідною вимогою. Згідно з частиною 3 статті 112 Цивільного кодексу України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. Однак, з наданих позивачем доказів неможливо встановити дотримання передбаченого законодавством строку та порядку звернення з відповідною вимогою до відповідача та до суду. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» до Державного агентства резерву України в особі ліквідаційної комісії в частині зобов`язання ліквідаційної комісії Державного агентства резерву України визнати вимоги ТОВ « Авіакон» у розмірі 15 363,53 грн та включити ці вимоги до ліквідаційного балансу не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2012 у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (Заява № 387/03), зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими, узгодженими. Судом зроблено оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, з`ясовані мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування в даному спорі, в тому числі застосовано до спірних правовідносин норму права та вказано мотиви такого застосування, що відповідає положенням ст. 238 ГПК України. З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати суд покладає на сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Резолютивна частина:
1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" задовольнити частково. 2. Стягнути з Державного агентства резерву України в особі ліквідаційної комісії (01024, м. Київ, вул. Євгена Чикаленка, 28; код ЄДРПОУ 37472392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Конотопський авіаремонтний завод "Авіакон" (41600, Сумська обл., м. Конотоп, вул. Симона Петлюри, 25; код ЄДРПОУ) заборгованість за 2024 рік за Договором від 10.02.2006 №10/1/211-06 у розмірі 15 363,53 грн та судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. 3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складання та підписання повного тексту рішення: 08.01.2026. Суддя Ю.О. Підченко

Результат: partial