Вид судочинства: commercial
Суддя: Нечай О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
05.06.2018 між Фізичною особою - підприємцем Решоткою С.П. (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" (продавець) було укладено Договір поставки № 20180605 (далі - Договір), предметом якого є дробарно-сортувальне обладнання (товар). Відповідно до п. 1.3 Договору кількість та комплектація товару зазначається у специфікації № 1 (додаток № 2 до Договору), в якій сторони погодили поставку мобільної щокової дробарки Sandvik QJ341+. На виконання умов Договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" поставило Фізичній особі - підприємцю Решотці С.П. вказаний товар, що підтверджується видатковою накладною від 19.10.2018 № 417 та актом здачі-прийняття обладнання від 21.10.2018. Як зазначає позивач, обладнання було введене в експлуатацію 27.11.2018. У відповідності до п. 5.3 Договору гарантійний строк на товар (обладнання Sandvik) складає розширений термін 24 місяці або 4 000 мотогодин, в залежності від того, що настане раніше, замість стандартної гарантії на 12 місяців / 2000 мотогодин. Гарантійні умови на перші 12 місяців / 2000 мотогодин надаються відповідно до "Умов стандартної гарантії компанії-виробника Sandvik Mining and Construction" (додаток № 1). Гарантійні умови на другі 12 місяців /2000 мотогодин - згідно з умовами розширеної гарантії від Sandvik під назвою Security+. Обов`язковою умовою надання розширеної гарантії є укладання сервісного договору відповідно до програми Security+ від Sandvik на весь період дії стандартної і розширеної гарантії - 24 місяці або 4000 годин. Детальні умови програми Security+ наведені в додатку № 3 до Договору та сервісному договорі. 31.07.2019 Фізичною особою - підприємцем Решоткою С.П. (замовник) та ТОВ "Роксервіс" (виконавець) укладено Договір № СД-310719 про технічне обслуговування, за умовами п. 2.1 якого виконавець проводить технічне обслуговування та ремонт обладнання (далі - роботи) в гарантійний та післягарантійний період, а замовник приймає роботи та оплачує в залежності від типу виконаних робіт. Листами № 5029 та № 5030 від 22.09.2020 позивач повідомив відповідача про те, що 21.09.2020 під час експлуатації щокової дробарки Sandvik QJ341+ відбулася аварійна зупинка внаслідок виявлення синьо-чорного кольору корпусу рухомої щоки, що вказує на перегрів підшипника та, скоріш за все, заклинювання підшипника. Позивач також вказав на те, що випадок із заклинюванням підшипника рухомої щоки дробарки підпадає під умови розширеної гарантії Security+ та просив відповідача направити сервісних інженерів для складання дефектного акта. Інженер-механік ТОВ "Роксервіс" здійснив огляд обладнання та склав звіт сервісного інженера від 23.09.2020. У звіті, зокрема, зазначено, що під час огляду дробарки Sandvik QJ341+ було виявлено поломку лівого підшипника щоки (шатуна) зі сторони завантаження дробарки. На момент перевірки системи змазки було виявлено, що вона поступає від розподільника системи змазки до підшипників дробарки. 23.09.2020 позивач передав ФОП Філонову Є.В. на проведення ремонтних робіт рухому щоку в зборі (серійний № QJ341-10092), про що представниками позивача та ФОП Філонова Є.В. у присутності представників відповідача було складено акт здачі-прийняття обладнання на ремонт. 28.09.2020 представниками позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Філсервіс" було складено акт про виявлені дефекти та необхідні ремонтні роботи рухомої щоки щокової дробарки Sandvik QJ341+ (дефектний акт). На підставі Договору № 54 ПУ від 10.09.2019, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Актіс Україна" та ФОП Решоткою С.П., позивач придбав запасні частини, а саме: ролико-сферичні підшипники, лабіринтне ущільнення та внутрішнє кільце загальною вартістю 451 923,12 грн. Факт поставки запасних частин підтверджується видатковими накладними № 226 від 02.10.2020 на суму 442 748,42 грн та № 228 від 06.10.2020 на суму 9 174,70 грн. 05.10.2020 на підставі Договору з ремонту обладнання №10/20/РМ-1 від 01.10.2020, укладеного між позивачем та ТОВ "Філсервіс", були проведені ремонтні роботи мобільної щокової дробарки Sandvik QJ341+ (відновлення посадочних місць під підшипники, заміна підшипників, заміна лабіринтних ущільнень, заміна внутрішнього кільця валу) загальною вартістю 187 000 грн, про що складено акт надання послуг від 05.10.2020 № 3. Роботи оплачені позивачем у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями від 01.10.2020 № 19030 на суму 90 500,00 грн та від 06.10.2020 № 19107 на суму 96 500,00 грн. Листом від 15.10.2020 № 5259 позивач повідомив відповідача про те, що на щоковій дробарці Sandvik QJ341+ спостерігається ненормальна робота насосу автоматичної системи змащування. 17.10.2020 було складено звіт сервісного інженера відповідача, згідно з яким під час первинного огляду системи автоматичного змащування вона була відключена від живлення; за період спостереження за системою автоматичного змащування ніяких відхилень в роботі не виявлено; робота в нормальному режимі - 3180,6 годин; робота в режимі несправності - 1026,3 годин. 27.10.2020 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 3373 про відшкодування грошових коштів на проведення ремонту в сумі 638 923,12 грн. У відповідь на вимогу від 27.10.2020 № 3373, відповідач листом № 121 від 06.11.2020 повідомив позивача про відмову в її задоволенні, оскільки зазначений у ній випадок не є гарантійним. Так, відповідач зазначив, що ним були проведені консультації із заводом-виробником обладнання Sandvik для виявлення першопричини виходу з ладу підшипника. Компанії Sandvik були відправлені усі необхідні дані, такі як: фотографії та відео обладнання, мастила, функціонування централізованої автоматичної системи змащування; розміри пошкоджених деталей; заміри, проведені спеціалістами відповідача. Від заводу-виробника надійшла офіційна відповідь щодо даного випадку, в якій зазначено, що Security+ не поширюється на відмову підшипників, першопричиною якої є використання неправильного мастила та/або його недостатня кількість. Наведені обставини встановлені судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи № 910/1759/21 за позовом Фізичної особи - підприємця Решотки Сергія Павловича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" про відшкодування 638923,12 грн витрат на усунення недоліків товару. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у вказаній справі позов задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" на користь Фізичної особи - підприємця Решотки Сергія Павловича 638 932,12 грн витрат на усунення недоліків товару, 9 583,84 грн витрат по сплаті судового збору за подання позову та 14 375,77 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 17.08.2022 на виконання зазначеної постанови Господарським судом міста Києва було видано відповідні накази. 26.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Сідоренком А.С. було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження № 69733657 з виконання наказу № 910/1759/21, виданого Господарським судом міста Києва 17.08.2022 та про арешт коштів боржника. Відповідно до платіжного доручення № 69733657 від 30.08.2022 на депозитний рахунок приватного виконавця надійшли кошти в сумі 773 918,90 грн. Платіжним дорученням № 1871 від 30.08.2022 позивачу перераховано кошти в сумі 662 891,73 грн. Звертаючись з даним позовом, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму витрат на усунення недоліків товару, стягнутих на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі №910/1759/21. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне. За приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/3055/18 та від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16. Обставини, встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі № 910/1759/21 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, оскільки підтверджують настання гарантійного випадку; повідомлення відповідача про настання такого випадку; невиконання відповідачем своїх гарантійних зобов`язань; недоведеність, що гарантійний випадок стався з вини покупця; здійснення позивачем витрат на самостійний ремонт обладнання, на яке розповсюджується гарантія. За результатами розгляду справи № 910/1759/21 судом було зроблено висновки про наявність обов`язку відповідача виконати саме гарантійний ремонт, а у випадку невиконання - відшкодувати позивачу витрати на здійснення такого ремонту власними чи залученими силами та засобами. Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604 - 609 Цивільного кодексу України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 цього Кодексу. Така правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду, зокрема в постанові від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17. Пункт 3 частини першої статті 678 Цивільного кодексу України визначає, що відшкодування продавцем витрат на усунення недоліків товару, понесених покупцем, є одним з можливих наслідків передання товару неналежної якості. З наведеного випливає саме договірна природа зобов`язання з відшкодування витрат на усунення недоліків товару. Таке зобов`язання виникає між сторонами з моменту понесення цих витрат, тобто воно не є таким, що виникло з рішення суду. Судове рішення лише засвідчує факт наявності зобов`язання та містить його розмір. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У даному випадку гарантійні зобов`язання відповідача виникли з Договору та Додатку № 3 до нього "умови розширеної гарантії Security+", а тому посилання відповідача на положення Додатку № 1 до Договору "Умов стандартної гарантії компанії-виробника Sandvik Mining and Construction" щодо відмови покупця від претензій до виробника та відповідача, як його дистриб`ютора, а також щодо обмеження їхньої відповідальності є безпідставними. Більше того, суд вважає слушними посилання позивача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.04.2020 у справі № 914/479/19, відповідно до якого вимоги частини другої статті 625 Цивільного кодексу України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, вказаною правовою нормою не передбачено. Внаслідок наведених умов Договору відповідач, всупереч вимогам закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України), звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тоді як частиною третьою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до сталої позиції Верховного Суду, за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим. Визначаючи момент, з якого у відповідача виникло зобов`язання з відшкодування понесених позивачем витрат на усунення недоліків товару, суд виходить з наступного. За встановленими обставинами справи, 27.10.2020 позивач направив на адресу відповідача вимогу № 3373 про відшкодування грошових коштів на проведення ремонту в сумі 638 923,12 грн. Враховуючи договірну природу виникнення зобов`язання з відшкодування витрат на усунення недоліків товару, про що зазначено вище, суд погоджується з доводами позивача про те, що строк виконання зобов`язання має визначатись з урахуванням положень ст. 530 ЦК України. Частина друга зазначеної статті визначає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Вимога позивача № 3373 від 27.10.2020 була вручена відповідачу 29.10.2020, про що свідчить наявна в матеріалах справи належним чином засвідчена копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 5010301581045. Відтак семиденний строк для відшкодування грошових коштів на проведення ремонту в сумі 638 923,12 грн сплив 05.11.2020, а тому з наступного дня грошове зобов`язання відповідача стало простроченим. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022 у справі № 910/1759/21 була виконана 30.08.2022 шляхом перерахування позивачу коштів в сумі 662 891,73 грн, що складає суму витрат на усунення недоліків товару, а також витрат по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Аналогічні положення закріплені і в Господарському процесуальному кодексі України (ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 326). Статтею 284 Господарського процесуального кодексу України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Зважаючи на присутність представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" у судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 16.02.2022, суд не приймає доводи відповідача щодо обґрунтованості затримки виконання постанови, враховуючи дату складення її повного тексту, яка припала на дію в Україні воєнного стану. За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не наведено причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання своїх зобов`язань за Договором, які виникли до цієї події. Більше того, як вже наголошувалось судом, зобов`язання відповідача виникло не з рішення суду, а тому настання обставин непереборної сили не є підставою невиконання судового рішення, яке набрало законної сили. З огляду на викладене, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання з відшкодування витрат на усунення недоліків товару підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, не наведено, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат визнаються судом обґрунтованими. Надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат є арифметично вірними, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі. Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 210 532,39 грн інфляційних втрат та 34 756,87 грн 3% річних. Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 3 679,34 грн, відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню. Враховуючи, що позивачем внесено суму судового збору в більшому розмірі, ніж передбачено законом, переплата в сумі 0,01 грн може бути йому повернута в порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір". З огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, а також зважаючи на подану ним заяву в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України про намір подати відповідні докази протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Роксервіс" (Україна, 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19, літ. А; ідентифікаційний код: 33400062) на користь Фізичної особи - підприємця Решотки Сергія Павловича ( [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) інфляційні втрати в розмірі 210 532 (двісті десять тисяч п`ятсот тридцять дві) грн 39 коп., 3% річних в розмірі 34 756 (тридцять чотири тисячі сімсот п`ятдесят шість) грн 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 679 (три тисячі шістсот сімдесят дев`ять) грн 34 коп. 3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено 02.01.2023 Суддя О.В. Нечай

Результат: granted