Вид судочинства: criminal
Суддя: Шарко О. П.
Дата ухвалення: 2023-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
Згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області у справі № 694/1675/14-ц від 12.12.2014 року [PERSON] повинен сплачувати аліменти на користь [PERSON] [INFO] ,(згідно свідоцтва про зміну імені № 22 від 25.10.2016 року змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] ; згідно державної реєстрації шлюбу [ADDRESS] складеного з [PERSON] , [INFO] змінено прізвище з [PERSON] на [PERSON] ) на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] [INFO] ,(07.02.2017 року на підставі ст. 148 СКУ за заявою матері [PERSON] про заміну прізвища до Звенигородського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, змінено з [PERSON] на [PERSON] ) у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 10.09.2014 року і до повноліття дитини. Однак [PERSON] , аліменти не виплачує взагалі, мір щодо погашення заборгованості, яка утворилася по аліментам, не приймає, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, незважаючи на те, що будучи задіяний на тимчасово оплачуваних заробітках, а саме у вересні 2022 року, що полягали у копанні криниці жительці с. Озірна Звенигородського району Черкаської області [PERSON] , за що отримав грошові кошти в сумі 3000 грн., в листопаді 2022 року в с. Михайлівка Звенигородського району Черкаської області підкопував криниці за що отримав 1000 грн., в грудні 2022 року копав криницю за адресою [ADDRESS] за що отримав 3000 грн., однак із отриманого доходу аліментів не виплачував. В подальшому, продовжуючи свої умисні дії спрямовані на злісне ухилення від сплати аліментів, не маючи обмежень до фізичної праці та протипоказань по стану здоров`я, на роботу не працевлаштувався, на обліку у Звенигородському центрі зайнятості не перебував, грошові кошти (аліменти) на утримання дитини не сплачував, будь-якої іншої допомоги на утримання дитини не надавав, та не вчиняв жодних дій спрямованих на погашення наявної заборгованості. Заборгованість за виконавчим документом по невиплаченим аліментам, від сплати яких [PERSON] злісно ухиляється, в період з 10 вересня 2014 року по 01 грудня 2022 року, становить 161 807,35 грн., що сукупно складає суму більшу ніж за три місяці відповідних платежів. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений [PERSON] беззаперечно визнав себе винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, пояснив суду про обставини викладені вище, зазначив, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті відповідають фактичним обставинам справи, події вчинення ним кримінального правопорушення вірно відображені. Дійсно, відповідно рішення суду від 12.12.2014 року він має сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] ,у розмірі 1/4 частини від заробітку, однак, аліменти не сплачує, хоча мав тимчасові заробітки, у зв`язку з чим у нього виникла велика заборгованість по аліментам. Враховуючи те, що обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому йому кримінальному проступку, погоджується з кваліфікацією вчинених ним кримінального діяння, розуміючи яка міра покарання загрожує, показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам справи, які він не заперечує, а саме про обставини вчинення кримінального правопорушення, прокурор не висловив жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд відповідно до частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, визнав недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження подій кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчиненні, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, процесуальних витрат, речових доказів. При цьому судом з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, добровільність їхньої позиції та роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. З урахуванням повного визнання вини у вчинені вищенаведеного кримінального правопорушення, а також враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності їх позиції, суд на підставі ст. 349 ч.3 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, вважає за доцільне обмежитись дослідженням доказів, які стосуються особи обвинуваченого, процесуальних витрат, речових доказів. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції. Учасникам процесу роз`яснено, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оскаржувати дані обставини в апеляційному порядку. Оцінивши у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд кваліфікує дії [PERSON] в межах пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 164 КК України, як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів). Вину обвинуваченого [PERSON] в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України суд вважає доведеною. Згідно ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання ч. 1 ст. 164 КК України суд вважає щире каяття. Обставин, які обтяжують пок арання [PERSON] , передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого встановлено, що він раніше не засуджений (вимога УІАП ГКНП в Черкаській області від 14.12.2022 року), на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває (повідомлення №369 від 14.12.2022 року ), як вбачається з повідомлення № 346 від 14.10.2022 року, [PERSON] на диспансерному (профілактичному обліку) в наркологічному кабінеті не перебуває. В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" з послідуючими її змінами, суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів. Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Призначаючи [PERSON] покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке, за змістом ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, обставину, що пом`якшує покарання, особу обвинуваченого, дані про особу обвинуваченого, відношення обвинуваченого до скоєного кримінального правопорушення, а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення [PERSON] та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити покарання у виді громадських робіт, передбачених санкцією статті. Разом з тим, приймаючи до уваги вимоги ч. 2 ст. 50 КК України про те, що покарання являється не тільки карою за вчинене кримінальне правопорушення, а також враховуючи обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає, що виправлення обвинуваченого [PERSON] можливе зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку, передбаченого ч. 4 ст. 75 КК України, і з покладенням ряду обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. Таке покарання суд вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого [PERSON] , адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Так, санкція КК України передбачає покарання у вигляді штрафу, але оскільки обвинувачений не працевлаштований, суд не призначає йому вказаний вид покарання. Призначення такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. Процесуальні витрати відсутні. Цивільний позов не заявлявся. Речові докази відсутні. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
[PERSON] визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України та призначити йом покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт. Процесуальні витрати відсутні. Цивільний позов не заявлявся. Речові докази відсутні. Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Звенигородський районний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня його проголошення, засудженим, який перебуває під вартою, протягом 30 днів з дня вручення копію вироку. Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Вирок який набрав законної сили є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України. Відповідно до приписів ч.6 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору. Роз`яснити сторонам кримінального провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Головуючий суддя: [PERSON]

Результат: guilty