Вид судочинства: commercial
Суддя: Красота Олександр Іванович
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02

Обставини справи:
08.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "СОТА ГРУП" (далі-Позивач, Орендар) та Фізичною особою-підприємцем Примаковою Оксаною Олександрівною (далі-Відповідач, Орендодавець) було укладено Договір оренди №08-02/16 (далі-Договір) (а.с.13-16). Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець зобов'язується передати Орендареві,а Орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування частину будівлі виробничого цеху площею 250 кв.м. та обладнання, що в ньому знаходиться (далі-Орендоване майно), які розміщені за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.1.2. Договору, найменування обладнання, що знаходиться в частині виробничого цеху та передається в оренду за цим договором: 1. Верстат гострильний 100, інвентарний номер 310308-2; 2. Верстат гострильний 119, інвентарний номер 300909; 3. Пральна машина велика 114, інвентарний номер 310109; 4. Пральна машина мала 6, інвентарний номер 13; 5. Лінія дробеметної установки, інвентарний номер 19; 6. Відрізний верстат №3, інвентарний номер 50; 7. Відрізний верстат №2 ПМ-2100СБ, інвентарний номер 118; 8. Верстат для холодної протяжки, інвентарний номер 20. Ціль використання: Орендоване майно (яке зазначено в п.1.1. тап.1.2. Договору), що передається в оренду за цим Договором буде використовуватися Орендарем в своїй господарській діяльності (п.1.4. Договору). В пункті 2.4. Договору визначено, що при передачі орендованого майна в оренду складається Акт прийому-передачі, який підписується Сторонами. Згідно п.2.5. Договору, орендоване майно за цим Договором, вважається фактично переданим в оренду з моменту підписання Акту прийому-передачі. Договір набирає чинності з дати його підписання представниками обох сторін та прийому Орендованого майна в оренду за Актом прийому-передачі і діє до 31.12.2017 року. Відповідно до п.5.3. Договору, Орендодавець зобов'язується передати Орендоване майно Орендарю за актом приймання-передачі на умовах цього договору. Згідно п.5.3.4. Договору, Орендодавець зобов'язується не вчиняти дій, які б перешкоджали Орендарю використовувати Орендоване майно на умовах цього Договору, за виключенням якщо дії Орендаря ставлять загрозу пошкодження та/або знищення Орендованого майна. Відповідно до умов Договору Відповідач передав, а Позивач прийняв Орендоване майно у строкове платне користування до 31.12.2017р., факт передачі майна в оренду підтверджується актом прийому-передачі (а.с.17). Позивач в позовній заяві вказує на те, що в орендованому приміщенні станом на 26.11.2017р. зберігався приналежний Позивачу товар на загальну суму 455 642,38 грн., що Позивач підтверджує, зокрема, видатковою накладною №1271 від 31.10.2017р., товарно-транспортною накладною №1271 від 31.10.2017р., актом прийому-передачі №1 від 31.03.2017р., товарно-транспортною накладною №310316 від 09.03.2017р., видатковою накладною №5053193 від 27.06.2017р. та товарно-транспортною накладною №АВ05270617-0139 від 27.06.2017р. (а.с.18-24). Як зазначає Позивач, починаючи із 27.11.2017р. Відповідач перешкоджає Позивачу користуватись орендованою частиною будівлі виробничого цеху шляхом не допуску представників Позивача до майна. Позивач направив на адресу Відповідача претензію №2811/2017 від 28.11.2017р. з вимогою негайно надати Позивачу вільний і безперешкодний доступ до орендованої частині будівлі виробничого цеху площею 250 кв.м. за адресою: [ADDRESS], а також можливість вільно розпоряджатись приналежним Позивачу майном, яке перебуває на території вказаного приміщення (а.с.25-26). Проте, вказана претензія була залишена Відповідачем без відповіді. Як зазначає Позивач, 21.12.2017 року представники ТОВ «СОТА ГРУП» здійснили ще одну спробу потрапити до приналежного Позивачу майна, яке розташовано в орендованому приміщенні. Вищевказані особи потрапили на територію комплексу будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] та з'ясували, що двері КПП були відкриті, охоронці чи будь-які інші особи в будівлі КПП були відсутні. На території вказаного комплексу перебувала низка осіб, які називали себе представниками Відповідача. Коли представники ТОВ «СОТА ГРУП» зайшли до орендованої частини будівлі виробничого цеху, вони встановили, що в даному приміщенні відсутня більша частина приналежного Позивачу товару. У вказаному приміщені було наявне лише наступне майно: круг діаметром 20 мм. сталь 35 (бунт) та круг діаметром 23 мм. сталь 35(бунт). Даний факт Позивач підтверджує Актом від 21.12.2017 року, який було складено на місці представниками Позивача (а.с.28). Однак і ці залишки приналежного Позивачу товару не було дозволено вивезти Позивачу представниками Відповідача. Так представники Відповідача не лише не дозволили вивезти таке майно, а й почали вимагати, аби представники Позивача покинули орендоване приміщення. Відносно перешкоджання Позивачу користуватись орендованою частиною будівлі виробничого цеху шляхом не допуску представників Позивача до майна, представник ТОВ «Сота Груп» [PERSON] повідомив на гарячу лінію « 102». Реагуючи на вказане повідомлення 21.12.2017 року за вказаною адресою: [ADDRESS], прибув екіпаж слідчо-оперативної групи. Проте представники Відповідача навіть в присутності правоохоронних органів не допустили Позивача до орендованого приміщення та приналежного Товариству майна. Даний факт Позивач підтверджується, рапортом оперуповноваженого ст.лейтенанта поліції Мелентьєва А.В. від 21.12.2017р., протоколом допиту свідка від 12.07.2018р., повідомленням про початок досудового розслідування від 12.07.2018р., витягом із ЄРДР від 12.07.2018р. (а.с.30-34). Позивач вважає, що такі протиправні дії Відповідача стосовно перешкоджання ТОВ «Сота Груп» користуватись орендованим приміщенням та позбавлення Позивача всупереч його волі та бажанню можливості розпоряджатись приналежним йому майном, яке розташовано в орендованому приміщенні не лише порушують права власності Позивача, а й завдають збитки ТОВ «Сота Груп» Відповідачем збитки у розмірі 455 642,38 грн. не оплачені, що і є причиною виникнення спору. Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути двосторонніми. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених у статті 11 ЦК України. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вказаних положень ст. 623 та ст. 22 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, причиною яких є порушення зобовязання, якого припустився боржник. Частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачено застосування у сфері господарювання наступних видів господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Частиною 1 ст. 225 Господарського кодексу України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (ч. 3 ст. 225 ГК України). Згідно положень ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов'язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб'єктам, - зобов'язаний відшкодувати на вимогу цих суб'єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов'язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов'язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі, якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов'язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов'язаної сторони від подальшого виконання зобов'язання. Слід зазначити, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка (дія чи бездіяльність особи); шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Отже, в даному випадку для стягнення збитків з Відповідача необхідно довести протиправність його поведінки, тобто довести, що Відповідач порушив взяті на себе за договором зобов'язання. При цьому між цим порушенням та збитками має бути причинний звязок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками характеризується наступними ознаками: по перше, причинний зв'язок існує там, де є тимчасова послідовність явищ, тобто причина завжди передує результату, а останній це тільки та зміна в зовнішньому світі, яка створюється дією причин; по-друге причина з необхідністю породжує свій наслідок. В свою чергу відсутність одного із елементів складу цивільного правопорушення звільняє сторону від цивільно-правової відповідальності за заподіяння збитків, оскільки її поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення. При цьому слід зазначити, що наявність та розмір збитків, завданих протиправною поведінкою, доводиться кредитором. Натомість, вина боржника у порушенні зобов'язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором. З огляду на встановлені судом обставини, які у свою чергу не були спростовані Позивачем, суд дійшов висновку щодо відхилення доводів Позивача стосовно того, що саме Відповідач заволодів приналежним Позивачу майном, оскільки Позивач прийняв в користування лише частину будівлі виробничого цеху площею 250 кв.м. (за Договором оренди №08-02/16 від 02.08.2016р., який надано до суду Позивачем, що підписаний Позивачем та Відповідачем та скріплений печатками (а.с.13-16) та 90 кв.м. (за Договором оренди №08-02/16 від 02.08.2016р., який надано до суду Відповідачем (а.с.65-68), що також підписаний Позивачем та Відповідачем та скріплений печатками), яка територіально не відокремлена, та не є автономною (відкрита територія в загальному приміщенні цеху). Крім того, Позивачем, а також Відповідачем не надано суду доказів стосовно наявності на підприємстві Відповідача пропускного режиму та реєстрації в»їзду/виїзду транспортних засобів будь-яких осіб з перевіркою останніх на предмет наявності/відсутності вантажу як на територію Відповідача, або з території останнього. Вказане свідчить про безперешкодне пересування будь-яких осіб та транспортних засобів як на території Відповідача так і орендованій частині виробничого цеху 250/90 м.кв. Слід зазначити, що в матеріалах справи також містяться інші договори оренди, які були укладені з Відповідачем, а саме: 01.08.2017р. між Фізичною особою-підприємцем Примаковою Оксаною Олександрівною (далі-Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі-Орендар) було укладено Договір оренди №01-08/17, відповідно до умов якого, Орендодавець зобов'язується передати Орендареві, а Орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування частину виробничого цеху площею 30 кв.м. та обладнання що в ньому знаходиться (далі-орендоване майно), які розміщені за адресою: [ADDRESS] (а.с.145-148). Найменування обладнання, що знаходиться в частині ангару та передається в оренду за цим договором: Кран балка у кількості 1 одиниць (п.1.2. Договору). 07.08.2017р. 01.08.2017р. між Фізичною особою-підприємцем Примаковою Оксаною Олександрівною (далі-Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трі-Ленд» (далі-Орендар) було укладено Договір оренди №07-08/17/ТЛ відповідно до умов якого, Орендодавець зобов'язується передати Орендареві, а Орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування частину виробничого цеху площею 50 кв.м. та обладнання що в ньому знаходиться (далі-орендоване майно), які розміщені за адресою: [ADDRESS] (а.с.150-153). Найменування обладнання, що знаходиться в частині виробничого цеху та передається в оренду за цим Договором: 1. Різьбонарізний вертикальний верстат - 1 одиниця; 2. Різьбонарізний горизонтальний верстат - 1 одиниця; 3. Токарний верстат модель 2ММ63 №602 - 1 одиниця; 4. Шліфувальний верстат - 1 одиниця; 5. Токарний верстат модель 1Н62 №957502 - 1 одиниця; 6. Відрізний верстат №8520 - 1 одиниця; 7. Фрезерний верстат модель 6Р81 ;1513 - 1 одиниця; 8. Токарний верстат модель 1К625 №200 - 1 одиниця; 9. Верстат моделі 8Г663 №11321 - 1 одиниця. Вказані вище за Договорами оренди площі 30 кв.м. та 50 кв.м. є частинами виробничого цеху, які також територіально не відокремлені та не є автономними та знаходяться поруч з частиною площі оренди Позивача. Отже, на території орендованого виробничого цеху, який розміщений за адресою: [ADDRESS], крім Позивача, приміщенням та обладнанням користувались також інші орендарі - Фізична особа-підприємець [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «Трі-Ленд». Вказане також підтверджується поясненнями представника Позивача в судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки Позивачем не доведено заволодіння майном саме Відповідачем, а тому не доведено понесення ним збитків у результаті його втрати. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частина 1 ст. 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст. ст. 76-79 ГПК України) Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на Позивача. Враховуючи вищевикладене,

Резолютивна частина:
У задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження. Рішення може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 20 днів з дня його оголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Суддя О.І. Красота Повне рішення складено 10.01.2019р. Повне рішення складено 10.01.2019

Результат: denied