Вид судочинства: civil
Суддя: Тучинська Н. В.
Дата ухвалення: 2025-01-03 00:00:00+02

Обставини справи:
Сторони перебували у шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 07.10.2024, та проживали і були зареєстровані у житловому будинку, успадкованому позивачем після смерті його батька. Відповідач з 2010 року в будинку не проживає. Оскільки добровільно подати заяву про зняття з реєстраційного обліку відповідач не може, а її реєстрація в будинку створює перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні спадковим майном, у праві отримання соціальних послуг і субсидій, [PERSON] за захистом своїх прав та інтересів 12 грудня 2024 року звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою від 13 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецьким районним судом та відкрито провадження у справі (а.с. 33-34). Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а відповідачу встановлено строк в 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов чи для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Поштове відправлення із ухвалою про відкриття провадження та додатками до неї, судову повістку було направлено відповідачу на зареєстроване місце її проживання та, відповідно до розписки про вручення судової повістки (а.с. 43), вручено 27 грудня 2024. Крім того, відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялася в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 35). В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав (а.с. 44). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причину неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. За приписами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 211, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи без участі сторін. Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до повного задоволення. Судом встановлено, що: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 грудня 1996 року. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 07 жовтня 2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 18-20). Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень України, це рішення набрало законної сили 07 листопада 2024 року. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою старости Вербовецького старостинського округу № 10-17/2/221 від 06 вересня 2024 року (а.с. 17). [INFO] в с. Виноградне помер батько позивача [PERSON] (копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 02 березня 1998 року, на а.с. 25). [PERSON] до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з ним на день смерті проживав та був зареєстрований, зокрема, позивач [PERSON] , що підтверджується довідкою № 10-17/2/220, виданою 06 вересня 2024 року старостою Вербовецького старостинського округу Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області (а.с. 26). Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом (ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР). Статтею 527 ЦК УРСР в редакції 1963 року (діяв на момент смерті спадкодавця [PERSON] ) визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. (ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР). Свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 13 березня 1950 року (а.с. 24) стверджується, що [PERSON] був батьком позивача. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] входив, зокрема, будинок, який знаходиться за адресою [ADDRESS] та належав йому на праві власності відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 16 червня 1988 року (копія а.с. 29), та рішення виконавчого комітету Вербовецької сільської ради народних депутатів № 22 від 15 травня 1994 року (а.с. 30). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями ( ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини 1 і 2 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року). Спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише позивач та частково оформив, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2012 (копія а.с. 27). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, з 28 лютого 1998 року позивач володіє житловим будинком [ADDRESS] . Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу. Довідкою старости Вербовецького старостинського округу № 10-17/2/221 від 06 вересня 2024 року (а.с. 17) стверджується, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживає. Судом встановлено, що відповідач вселилася у спірний будинок як член сім`ї власника. Ця обставина, зокрема, доведена рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 139/706/24 (а.с. 18-20). Цим же рішенням суду, яке набрало чинності 07 листопада 2024 року (а.с. 21-23), доведено, що шлюб між сторонами припинено, в тому числі через обставину, що фактичне припинення спільного проживання та подружніх стосунків між подружжям [PERSON] настало ще в 2010 році. Доказів того, що після 2010 року відповідач веде спільне з [PERSON] господарство, проживає однією сім`єю із власником будинку чи є членом його сім`ї суду не надано. Крім того, такі обставини спростовуються наведеною вище довідкою старости Вербовецього старостинського округу № 10-17/2/221 від 06 вересня 2024 року (а.с. 17). Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність правових підстав для їх задоволення. Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04 грудня 2019 року (справа № 235/9835/15-ц, провадження № 61-8142св18), від 16 січня 2019 року (справа № 243/7004/17-ц, провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року (справа № 243/9627/16-ц, провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року (справа № 766/12748/16-ц, провадження № 61-31405св18), від 15 січня 2020 року (справа № 686/11782/17-ц, провадження № 61-38672св18). Також підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь судових витрат. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 1211 гривень 20 копійок судового збору (а.с. 11).

Резолютивна частина:
Позов задовольнити. Визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1211 (тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок. Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Результат: granted