Вид судочинства: commercial
Суддя: Філатова Світлана Тимофіївна
Дата ухвалення: 2010-08-30 00:00:00+03

Обставини справи:
\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~26.09.2008р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Млинівські макарони" (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пластіком" (позивальник) був укладений договір безпроцентної поворотної позики, за умовами якого кредитор зобовязувався надати позичальнику безпроцентну поворотну, цільову позику, а останній - використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений даним договором термін. Сторони обумовили строк повернення позики до 28.11.2008р. та передбачили відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязання щодо повернення позики - штраф за кожен день невиконання зобовязання. Згідно з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2010р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02.07.2010р., кошти за договором позики, надані [PERSON] "Млинівські макарони", були отримані ним та використані. 27.11.2008р. відповідачем повернуто позивачу [PERSON] "Пластіком" частину боргу за договором позики в розмірі 150 000грн. Вказаним рішенням, що має для суду преюдиціальне значення, надано оцінку оспорюваному пункту договору та у звязку з несвоєчасним виконанням зобовязання по договору стягнуто з [PERSON] "Млинівські макарони", [PERSON] солідарно в користь [PERSON] "Пластіком" неповернуту суму позики, штраф за невиконання договору, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати (а.с. 39-44). Позивач стверджує встановлення у договорі неустойки у вигляді штрафу, що обчислюється у твердій грошовій сумі таким, що суперечить вимогам ч.2 ст.549 Цк України, ст.1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань". Відповідач доводи позивача заперечує, посилаючись на ст.ст.230-231 ГК України. В силу ст.ст. 1, 2, 3, 4 ГК України між сторонами - субєктами господарювання виникли правовідносини врегульовані ст.ст. 1046-1050 ЦК України. Згідно зі ст.230 ГК України до учасників господарських відносин за невиконання або неналежне виконання господарських зобовязань застосовуються штрафні санкції. Суд не приймає твердження позивача щодо непоширення на правовідносини, що виникли між сторонами, норм господарського кодексу України, зважаючи на те, що воно суперечить ст.4 ГК України, згідно якої особливості регулювання майнових відносин субєктів господарювання визначаються господарським кодексом, що означає, що ГК України має значення спеціального закону у сфері правового регулювання тих майнових відносин, учасником яких є субєкт господарювання і щодо регулювання яких значення загального закону має Цивільний кодекс України. Тому спеціальні норми ГК України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин субєктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами ЦК України, які містять відповідне загальне регулювання. Частина 4 ст.231 ГК України встановлює загальне правило, згідно з яким санкції за порушення умов договору застосовуються у розмірі, передбаченому господарським договором. При цьому сторонам надається право застосовувати різні варіанти визначення розміру штрафних санкцій: - у відсотковому відношені до всієї суми зобовязання (незалежно від ступеня його виконання) або тільки до невиконаної частини зобовязання; - у визначеній грошовій сумі; - у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Крім того, згідно з частиною другою статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Тобто, відповідно до вимог чинного законодавства, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, тому встановлена сторонами у договорі відповідальність за прострочення виконання зобовязання у більшому розмірі не суперечить матеріальному праву України та відповідно не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди чи окремих її пунктів недійсними. Зазначену позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 28.03.2006р. справа №48/299, Вищий господарський суд України у Інформаційному листі від 07.04.2008р. №01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України". Беручи до уваги викладене,

Резолютивна частина:
\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У позові відмовити \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суддя \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Філатова С. Т.

Результат: denied