Вид судочинства: commercial
Суддя: Спичак О.М.
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02

Обставини справи:
25.06.2020 між Фізичною особою-підприємцем Матвеєвою Оленою Василівною (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Док.ЮА» (суборендар) укладено Договір суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ, відповідно до умов якого орендар зобов`язується передати, а суборендар зобов`язаний прийняти у строкове платне користування приміщення, розташоване в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. 6 (літери А, А') та сплачувати плату за суборенду приміщення, а також інші платежі, передбачені договором. Відповідно до п. 2.1 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 договір суборенди вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє протягом строку суборенди приміщення, вказаного в Додатку №1, а в частині зобов`язань фінансового характеру (щодо здійснення платежів і розрахунків) - до моменту їх повного виконання. У Додатку №1 до Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 сторони погодили, що строк суборенди становить 35 місяців з дати підписання акту приймання-передачі, але не пізніше 30.06.2020. Строк суборенди починає свій перебіг з моменту передачі приміщення суборендарю (п. 2.2 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020). Відповідно до п. 2.3 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 строк суборенди закінчується у дату, визначену Додатком №1, або у день дострокового розірвання договору (залежно від того, яка дата настане раніше), але у будь-якому випадку не пізніше дати підписання обома сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщення. Згідно з п. 8.1 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 приміщення передається суборендарю на підставі акту приймання-передачі приміщення що підписується уповноваженими представниками обох сторін, після чого акт стає невід`ємною частиною цього договору. У п. 8.5 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 визначено, що повернення приміщення підтверджується актом приймання-передачі (повернення) приміщення, що підписується уповноваженими представниками обох сторін, після чого акт стає невід`ємною частиною цього договору. За актом приймання-передачі приміщення від 30.06.2020 відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування приміщення, розташоване в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. 6 (літери А, А'), площею 215,78 кв.м. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що вранці 24 лютого росія оголосила війну та розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну. Указом Президента України №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. У зв`язку з веденням активних бойових дій в м. Києві, враховуючи реальну небезпеку пересування містом та відвідування офісу 24 лютого 2022 року позивач своїм Наказом запровадив дистанційну роботу на підприємстві до закінчення воєнного стану в Україні. На підприємстві діє режим дистанційної роботи по сьогоднішній день. Позивач зазначає, що за даними Міністерства оборони України та Збройних сил України існує загроза нанесення ракетно-бомбових ударів по великих містах України, м. Києву та промисловій інфраструктурі. Статистичні дані повітряних тривог в м. Києві свідчать про високий рівень такої загрози. Гарантувати виконання вищезазначених умов Договору, в частині безпеки життя та здоров`я співробітників та клієнт підприємства, цілісності Приміщення в умовах воєнного стану, не вбачається можливим. Позивач своїм листом від 01.03.2022 повідомив відповідача про настання форс-мажорних обставин, через що орендоване приміщення не може використовуватися за його призначенням, а саме: для розміщення офісу та роботи працівників, через наявну пряму загрозу їхньому життю та здоров`ю. Як вказує позивач, орендар не заперечив настання форс-мажорних обставин та звільнив позивача від плати за приміщення. Таким чином, за твердженням позивача, зазначені факти свідчать про істотну зміну обставин, які не могли передбачити Сторони Договору та які безпосередньо впливають на виконання позивачем Договору, та призвели до неможливості використання предмета суборенди у відповідності до умов Договору та господарської діяльності позивача. Зазначене підтверджується, зокрема, висновком Торгово-промислової палати України №В-304 від 16.08.2022 про настання істотної зміни обставин, що складаються з сукупності негативних факторів, обставин непереборної сили, форс-мажорних обставин, копію якого позивач надіслав на адресу відповідача разом з листом №20220829-1. Позивач направ відповідачу лист №20220610-1 від 10.06.2022 із повідомленням про припинення дії Договору з 21.06.2022, вимогою про зарахування і повернення різниці сплаченого позивачем гарантійного платежу. Однак, відповідач не надав відповіді на зазначений лист та повідомлення про припинення дії Договору, у зв`язку із чим позивач направив лист №20220705-1 від 05.07.2022 із нагадуванням про припинення дії Договору з 21.06.2022 та вимогою направити 19.07.2022 о 12 годині 00 хвилин уповноваженого представника для огляду приміщення та підписання Акту приймання-передачі (повернення) приміщення за місцезнаходженням приміщення. 19.07.2022 о 12 годині 00 хвилин уповноважений представник позивача з`явився за місцезнаходженням приміщення для огляду та підписання Акту приймання-передачі (повернення) приміщення. Уповноважений представник відповідача не з`явився. Крім того, доступ до приміщення досі був обмежений - опломбоване та повішені ланцюги на вхідних дверях. 19.07.2022 о 12 годині 45 хвилин уповноваженим представником позивача у складі комісії було складено Акт про неявку уповноваженого представника відповідача та посвідчення факту, що доступ до приміщення обмежене - опломбоване та повішені ланцюги на вхідних дверях. Листом № 20220719-1 від 19.07.2022 позивач надіслав орендарю копія Акту від 19.07.2022 та оригінал Акту приймання передачі (повернення) приміщення (два екземпляри за підписом і печаткою Суборендаря) із вимогою підписати Акт приймання-передачі (повернення) приміщення. Втім, яка вказує позивач, відповідач не надіслав підписаний Акт приймання передачі (повернення) приміщення. Крім того, відповідно до п.8.6. Договору не пізніше останнього дня строку дії цього Договору (у т.ч. у разі його дострокового припинення) Суборендар зобов`язаний за власний рахунок без пошкодження Приміщення і Майнового комплексу звільнити Приміщення від власного майна та повернути Приміщення Орендарю у стані не гіршому за той, у якому Приміщення було передано Суборендарю у користування з урахуванням нормального зносу. Суборендар повинен за власний рахунок вивезти з Приміщення все своє майно, товари та обладнання, якщо їх можливо відділити без шкоди для Приміщення, конструкцій, стін та інших елементів Майнового комплексу. Однак, як вказує позивач, відповідач обмежив можливість позивача в доступі до приміщення для його звільнення від майна - опечатав вхідні двері (нанесена клейка стрічка) та додатково повісив ланцюги на вхідні двері. З метою отримання доступу до приміщення і звільнення його від власного майна, позивач звернувся до орендаря із вимогою №20220516-1 від 16.05.2022 р. про припинення порушення прав суборендаря та відновлення доступу до приміщення і речей. Однак, відповідач відповіді не надав, доступу позивачу до приміщення не забезпечив. За таких обставин, позивач просить суд: 1) визнати Договір суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 припиненим з 21.06.2022 та 2) у зв`язку з цим зобов`язати відповідача надати позивачу доступ до приміщення для звільнення його від власного майна. Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Згідно з ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Як встановлено судом, за актом приймання-передачі приміщення від 30.06.2020 відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування приміщення, розташоване в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. 6 (літери А, А'), площею 215,78 кв.м. У Додатку №1 до Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 сторони погодили, що строк суборенди становить 35 місяців з дати підписання акту приймання-передачі, але не пізніше 30.06.2020. У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути. Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката. У Висновку В-304 про настання істотної зміни обставин від 16.08.2022, складеному Торгово-промисловою палатою України, вказано, що ТПП засвідчує настання істотної зміни обставин, що складаються з сукупності негативних факторів, обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які впливають на виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020. Згідно з п. 18.6 Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020, якщо форс-мажорні обставини тривають понад 90 календарних днів, кожна сторона має право припинити договір шляхом надіслання іншій стороні письмового повідомлення не менше ніж за 10 календарних днів до очікуваної дати дострокового припинення договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач надсилав відповідачу повідомлення про припинення дії Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 у зв`язку з дією форс-мажорних обставин. Втім, суд зазначає, що така вимога як визнання Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020 припиненим з 21.06.2022 не може бути самостійним предметом розгляду в судовому провадженні, оскільки обставини щодо припинення правовідносин за договором оренди встановлюються судом в межах розгляду спору, зокрема, про витребування майна (у випадку, якщо орендодавець не допускає орендаря до приміщення для того, щоб останній забрав звідти своє майно після припинення відносин оренди). Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. При цьому, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Оскільки ані умовами Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020, ані законом не встановлено обов`язку відповідача надати позивачу доступ до приміщення для звільнення його від власного майна, відсутні підстави зобов`язувати відповідача вчиняти вказані дії. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України). Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України. Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача. У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України». Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Таким чином, зважаючи на зміст порушеного права Товариства з обмеженою відповідальністю «Док.ЮА» (неможливість забрати власне майно, яке залишилось в орендованих позивачем приміщеннях після припинення орендних правовідносин), суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання договору припиненим, у зв`язку з чим зобов`язати відповідача надати позивачу доступ до приміщення для звільнення йог від власних речей) не є ефективним способом захисту. При цьому, в даному випадку ефективним способом захисту є позов про витребування належного позивачу майна, яке перебуває у приміщенні, розташованому в нежитловій будівлі за адресою: м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, буд. 6 (літери А, А'), яке орендувалось позивачем на умовах Договору суборенди №КА/ССО/А5-01/МШ від 25.06.2020. Обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №922/3308/20. Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Док.ЮА». Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Резолютивна частина:
1. Відмовити у позові. 2. Судові витрати покласти на позивача. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Суддя О.М. Спичак

Результат: other