Вид судочинства: commercial
Суддя: Колесник Р.М.
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02

Обставини справи:
23.10.2018 Підприємством (надалі також - постачальник/Енергопостачальна організація) та КП «Друкар» (надалі також - споживач/абонент) укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 7532489 (далі - договір), предметом якого є постачання, користування, та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах передбачених цим договором. При виконанні умов договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у встановленому порядку, Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж (далі - Правил), нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України (п. 2.1 договору постачання). Згідно з пп. 2.2.1. п. 2.2. договору Енергопостачальна організація зобов`язується: постачати теплову енергію у гарячій воді на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та в обсягах згідно з Додатком № 1 до цього Договору. Підпунктами 2.3.1. 2.3.2. пункту 2.3. договору на споживача покладено обов`язок: додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії; виконувати умови та порядок оплати в обсягах і терміни, які передбачені у додатку № 4 до договору. Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2018. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (пункти 8.1., 8.4. договору). Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів звернення сторін договору протягом місяця після закінчення терміну дії договору із заявою про припинення дії договору, що зумовлює висновки суду про те, що зобов`язання сторін за договором продовжились і на час виникнення спірних правовідносин договір був чинним. Додатком № 1 до договору передбачено, що постачальник відпускає споживачу теплову енергію в гарячій воді у межах Q рік = 366,000 Гкал/рік з приєднаним тепловим навантаженням EQ = 0,240 Гкал/годину, в тому числі: а) на опалення Qо = 0,240 Гкал/годину; б) на вентиляцію Qв = 0,000 Гкал/годину; в) на гаряче водопостачання (ГВП) Qгв = 0,000 Гкал/годину, на ГВП по середньогодинному тепловому навантаженню Qгв год = 0,000 Гкал/годину, на ГВП по середньодобовому тепловому навантаженню Qгв добу = 0,000 Гкал/добу (пп. 1.1. п. 1). Згідно п. 1 додатку № 3 до договору розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 23.07.2018 № 1294, за кожну відпущену Гігакалорію (1 Гкал/грн) без урахування ПДВ: для опалення - 1553,86 грн/Гкал (51,70%) та 1555,42 грн/Гкал (48,30%). Додатком № 4 до договору сторонами визначено: - абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількість теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України «Про заставу» як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії. Оплата заборгованості минулих періодів зараховується першочергово (пункт 2); - в разі, якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку: при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, ця кількість перевищення самостійно сплачується абонентом не пізніше 28 числа поточного місяця; у випадку, якщо фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, сальдо розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку (пункт 3); - абонентам, що не мають приладів обліку кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно договірних навантажень з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел «Енергопостачальної організації» та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання абонента в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою абонентом тепловою енергією сплачується ним самостійно, не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим (пункт 4); - абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в ЦОК за адресою: проспект Повітрофлотський, 58: облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК); акт виконаних робіт (пункт 5); - абоненту на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) теплопостачальною організацією нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше обумовленої чинним законодавством України (пункт 7). Додатком № 7 до договору сторонами оформлено «Умови припинення постачання теплової енергії» за умовами якого Енергопостачальна організація припиняє абоненту постачання теплової енергії у випадках: закінчення опалювальною сезону (пункт 2); письмового звернення абонента про відключення (самовільне відключення абонентом систем теплоспоживання без дозволу Енергопостачальної організації забороняється: відключення виконується по наряду Енергопостачальної організації з оформленням акту пломбування) (пункт 4). На виконання умов договору позивачем сформовано та підписано акти приймання-передавання товарної продукції на загальну суму 193007,56 гривень, а саме: - акт № 2/2021-7532489 за лютий 2021 року на суму 109267,60 гривень; - акт № 3/2021-7532489 за березень 2021 року на суму 70580,87 гривень; - акт № 4/2021-7532489 за квітень 2021 року на суму 13159,09 гривень. Крім того, позивачем на підтвердження факту постачання теплової енергії на користь відповідача, зокрема у період лютий-квітень 2021 року, надано облікові картки, довідки про нарахування у відповідні місяці, відомості обліку споживання теплової енергії за період з 23.01.2021 по 22.02.2021, за період з 23.02.2021 по 22.03.2021, за період з 23.03.2021 по 31.03.2021, корінці наряду на включення від 10.11.2020 № 627 та на відключення від 01.04.2021 № 51. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору здійснено оплату за поставлену Підприємством теплову енергію у загальній сумі 179848,47 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 20.05.2021 № 67 на суму 70580,87 гривень, від 31.05.2021 № 116 на суму 62426,69 гривень, від 30.06.2021 № 206 на суму 46840,91 гривень. Як вказує позивач, невиконання відповідачем в повному обсязі взятих на себе зобов`язань за договором в частині здійснення розрахунків за спожиту, у період лютий-квітень 2021 року, теплову енергію стало підставою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом із вимогою про стягнення суми заборгованості у розмірі 60000 гривень, розмір якої, за доводами позивача, підтверджується довідкою Підприємства від 17.06.2021 № 30/вих за період з 01.02.2021 по 01.05.2021. Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що споживання теплової енергії з 01.04.2021 ним було припинено шляхом відключення постачання теплової енергії, тому нарахована позивачем сума заборгованості за квітень 2021 року у розмірі 13159,09 гривень є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, адже у цей період відповідні послуги позивачем відповідачу не надавались. Крім того, відповідач вказує, що згідно акту звіряння розрахунків станом на 31.03.2021 за відповідачем обліковувалась заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 179848,47 гривень, яка ним була погашена, що підтверджується долученими до відзиву копіями платіжних доручень. У відповіді на відзив позивач спростовуючи доводи відповідача наведені у відзиві зазначив, що у відповідності до умов п. 4 додатку № 4 до договору відповідачем надавалися позивачу відомості обліку споживання теплової енергії, зокрема, 22.04.2021 було надано відомість за період з 23.03.2021 по 31.03.2021, на підставі якої позивачем у квітні 2021 року здійснено нарахування сум за споживання теплової енергії у сумі 13159,09 гривень. Також позивач стверджує, що після звернення до суду із розглядуваним позовом відповідачем здійснено часткове погашення суми боргу у сумі 46840,91 гривень, тобто згідно довідки Підприємства від 21.04.2021 № 30/вих. 7532489 заборгованість відповідача станом на 21.10.2021 становить 13159,09 гривень, тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 13159,09 гривень, 3116,49 гривень інфляційних втрат, 721,87 гривень 3% річних, 3263,95 гривень пені. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Укладений договір за своїм змістом є договором енергопостачання та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором. Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Згідно із ч. ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів. Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 Кодексу). Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Окрім того суд зазначає, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 (надалі - Правила). Частинами 4, 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Відповідно до п. 40 Правил споживач теплової енергії зобов`язаний вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил. Відповідно до пункту 2 Додатку № 4 до договору абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількість теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна згідно з Законом України «Про заставу» як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії. Пунктом 5 цього ж додатку визначено, що абонент щомісяця з 12 по 15 число самостійно отримує в ЦОК за адресою: проспект Повітрофлотський, 58: облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК); акт виконаних робіт. Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що Підприємство на виконання умов договору у період з лютого по квітень 2021 року надало обумовлені договором послуги на загальну суму 193007,56 гривень, що підтверджується копіями корінців нарядів на включення та відключення об`єктів теплоспоживання, актом про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи, актами приймання-передавання товарної продукції за період лютий-квітень 2021 року, відомостями обліку споживання теплової енергії за період з 23.01.2021 по 22.02.2021, за період з 23.02.2021 по 22.03.2021, за період з 23.03.2021 по 31.03.2021 та обліковими картками щомісячного споживання за спірний період, які є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/17662/19, від 28.03.2018 у справі № 910/6652/17, від 12.07.2018 у справі № 910/6654/17 та від 12.10.2018 у справі № 910/30728/15. Відтак, матеріалами справи підтверджується належне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором щодо постачання відповідачу теплової енергії. Суд зазначає, що акти приймання-передавання товарної продукції за спірний період підписані тільки з боку позивача. Водночас, пунктом 5 додатку № 4 до договору постачання на споживача покладено обов`язок щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати в ЦОК за адресою: проспект Повітрофлотський, 58, облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акта звірки абонент повертає в ЦОК) та акт виконаних робіт. При цьому доказів належного виконання відповідачем умов договору в цій частині матеріали справи не містять, як і не містять доказів мотивованої відмови споживача від підписання таких актів або ж заперечень щодо відомостей відображених у облікових картках фактичного споживання теплової енергії. Таким чином, факт відсутності підписаних сторонами актів приймання-передавання товарної продукції не є підставою для висновку про невиконання позивачем своїх зобов`язань щодо постачання теплової енергії. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач допустив порушення зобов`язання щодо своєчасного внесення плати за використану теплову енергію за договором та, як вказує позивач, станом на день звернення до суду, за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 60000 гривень, та у відповіді на відзив зазначив, що після звернення позивача до суду відповідач погасив частину облікованої за ним заборгованості, у зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмірі 13159,09 гривень. Разом із тим з матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання умов договору здійснено оплату за спожиту теплову енергію у загальній сумі 179848,47 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 20.05.2021 № 67 на суму 70580,87 гривень, від 31.05.2021 № 116 на суму 62426,69 гривень, від 30.06.2021 № 206 на суму 46840,91 гривень. Суд зазначає, що хоча позовна заява й датована 23.06.2021, проте фактично із розглядуваним позовом позивач звернувся до Господарського суду Київської області 01.09.2021, про що свідчить відповідна відмітка поштового зв`язку АТ «Укрпошта» наявна на поштовому конверті, в якому надійшли матеріали позовної заяви. Тобто, погашення суми боргу у загальному розмірі 179848,47 гривень здійснено відповідачем до моменту звернення позивачем до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Отже, виходячи із наведеного вище, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, оспорені або не визнані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених, оспорених або не визнаних прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже цих прав або законних інтересів позивача. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 2. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, виходячи положень наведених вище норм чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 77 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Однак, позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення його прав з боку відповідача щодо несплати за спожиту теплоенергію в розмірі 46840,91 гривень на момент звернення з позовом до суду, оскільки матеріалами справи підтверджено, що частина заборгованості за поставлену теплову енергію у вказаній сумі оплачена відповідачем до звернення позивачем до суду. Таким чином, фактично позовні вимоги про стягнення з відповідача 46840,91 гривень основного боргу є необґрунтованим, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. При цьому, суд зауважує, що незважаючи на те, що відповідач у відповіді на відзив підтвердив факт оплати відповідачем частини суми боргу у розмірі 46840,91 гривень, проте будь-яких заяв з процесуальних питань, зокрема відмови позивача від позову, закриття провадження, залишення позову без розгляду в частині вимог про стягнення боргу у сумі 46840,91 гривень позивачем в перебігу розгляду справи заявлено не було. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 13159,09 гривень, то в цій частині суд вважає доведеним факт існування заборгованості відповідача перед позивачем у вказаному розмірі, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача існуючої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та належить до задоволення. При цьому доводи відповідача, що вказана вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на те, що споживання теплової енергії з 01.04.2021 ним було припинено шляхом відключення спростовується зокрема тим, що у відповідності до п. 5.1 договору постачання облік споживання абонентом теплової енергії проводиться за приладами обліку, а згідно п. 5.3 абонент, що має прилади обліку, щомісяця надає Енергопостачальні організації звіт по фактичному споживанню теплової енергії, в терміни передбачені у додатку № 1 до договору. Пунктом 4 додатку № 1 до договору встановлено, що дата зняття абонентом показників приладів обліку по 25 число поточного місяця; надання звіту в ЦОК за адресою пр. Повітрофлотський, 58 - не пізніше 28 числа. При відсутності звіту у встановлений термін, розрахунок виконується згідно договірних навантажень. З матеріалів справи вбачається, що нарахування суми боргу у розмірі 13159,09 гривень здійснено позивачем за період з 23.03.2021 по 31.03.2021, з урахуванням показників відображених у відомості обліку споживання теплової енергії підписаної споживачем за відповідний період, а не як помилково вважає відповідач за споживання теплової енергії за квітень 2021 року. Щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3263,95 гривень пені, 721,87 гривень 3% річних та 3116,49 гривень інфляційних втрат розрахованих за загальний період з 01.02.2021 по 30.04.2021 на суми зобов`язань згідно актів за лютий-березень 2021 року. Пунктом 7 додатку № 4 до договору постачання передбачено, що абоненту на суму боргу на початок кожного розрахункового періоду (місяця) теплопостачальною організацією нараховується пеня в розмірі 0,5% за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше обумовленої чинним законодавством України. У відповідності до положень ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання. При цьому відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно ч. 7 статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.. Частиною 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» У разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Проте дія зазначеної норми була зупинена відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533-IX, який набрав чинності 18 березня 2020 року. Разом з тим, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, що набрав чинності 17 березня 2020 року, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. З огляду на те, що пеня нарахована позивачем за період з 01.03.2021 по 30.04.2021, тобто на період дії карантину, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3263,95 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що останні здійснено арифметично вірно, та у відповідності до умов договору, обставин справи та вимог закону, тож вимоги позивача про стягнення з відповідача 721,87 гривень 3% річних та 3116,49 гривень інфляційних втрат є обґрунтованими. Відповідач контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення 3% річних та інфляційних втрат не надав, доводи позивача в цій частині не спростував. Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. А саме суд приймає рішення про стягнення з комунального підприємства Київської обласної ради «Друкар» на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» 13159,09 гривень основного боргу, 721,87 гривень 3% річних та 3116,49 гривень інфляційних втрат. Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 575,00 гривень.

Резолютивна частина:
1. Позов комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково. 2. Стягнути з комунального підприємства Київської обласної ради «Друкар» (08200, Київська обл., місто Ірпінь, вулиця Ярославська, будинок 11, код 02466949) на користь комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, буд. 5, код 40538421) 13159,09 гривень основного боргу, 721,87 гривень 3% річних, 3116,49 гривень інфляційних втрат та 575,00 гривень судового збору. 3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили. 4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення складено та підписано 11.01.2022. Суддя Р.М. Колесник

Результат: partial