Вид судочинства: commercial
Суддя: Романенко А.В.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02

Обставини справи:
Акціонерне товариство «Укртелеком» засноване за наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації України №155 від 27.12.1999 шляхом перетворення відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 №210/93 «Про корпоратизацію підприємства «Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» у відкрите акціонерне товариство «Укртелеком», що згідно з протоколом загальних зборів акціонерів відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» №8 від 14.06.2011 перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Укртелеком». Згідно з протоколом загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства «Укртелеком» №20 від 22.04.2021 Товариство перейменовано на Акціонерне товариство «Укртелеком» (надалі - АТ «Укртелеком») (п.1.1. Статуту, затвердженого загальними зборами акціонерів ПАТ «Укртелеком, протокол №20 від 22.04.2021). Корюківська районна державна адміністрація, орган державної виконавчої влади, зареєстрований 09.09.1995, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (надалі - ЄДРПОУ) внесено відомості за №10481200000000128. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2019 у справі №927/791/19, що набуло законної сили 21.11.2019, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», в особі Чернігівської філії, до Управління праці та соціального захисту населення Сосницької районної державної адміністрації про стягнення 89340,30грн задоволено повністю; присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 89340,30грн заборгованості та 1921грн судового збору. Вирішуючи спір у межах справи №927/791/19 судом установлені наступні обставини: «позивачем протягом січня - грудня 2018 року пільговим категоріям громадян, які проживають в Сосницькому районі, були надані телекомунікаційні послуги на загальну суму 114306,22грн, що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за відповідний період (2018 рік), а саме за: січень - 7660,83грн; лютий - 28301,67грн: березень - 9746,44грн; квітень - 9043,65грн; травень - 8228,57грн; червень - 8644,44грн; липень - 6640,77грн; серпень - 6877,53грн; вересень - 6772,93грн; жовтень - 6954,55грн; листопад - 7778,70грн; грудень - 7656,14грн, а також розрахунком заборгованості, за формою 2 пільга за січень - грудень 2018»; «у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість з компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям споживачів, за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 у сумі 89340,30грн згідно з розрахунком заборгованості»; «…… телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надавались не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього, як наслідок, уповноважений на те державою орган - відповідач у справі, в силу закону зобов`язаний відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних коштів ці витрати. Таким чином, відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону, і така відповідальність не може ставитися в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб»; «виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи в їх сукупності, ………, відсутність доказів сплати відповідачем витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення 89340,30грн». Таким чином, під час вирішення спору в межах справи №927/791/19 встановлено факт виникнення між сторонами цивільних прав та обов`язків безпосередньо з актів цивільного законодавства, що відповідає положенням статті 11 ЦК України. За змістом частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 21.11.2019, на примусове виконання судового рішення в справі №927/791/19, Господарським судом Чернігівської області виданий наказ, зі строком пред`явлення до виконання протягом трьох років, який супровідним листом від 26.12.2019 за №14-19/382 направлений позивачем на виконання до Управління державної казначейської служби України у Сосницькому районі Чернігівської області. Повідомлено, що на виконання наказу Господарського суду Чернігівської області від 21.11.2019 у справі №927/791/19, боржником, за платіжним дорученням №187 від 24.12.2019 сплачено 3079грн (в рахунок погашення заборгованості), та за платіжним дорученням №188 від 24.12.2019 - 1921грн (в рахунок оплати судового збору). У подальшому, в ході примусового виконання наказу Господарського суду Чернігівської області від 21.11.2019 у справі №927/791/19, боржником, у рахунок наявного боргу перераховано наступні платежі: 27.02.2020 - 5000грн; 29.04.2020 - 5000грн; 26.06.2020 - 5000грн; 30.10.2020 - 5000грн та 22.12.2020 - 5000грн, про що до матеріалів справи надано виписки по рахунку стягувача. Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 22.11.2021 у справі №927/791/19 (копія якої залучена до матеріалів справи) замінено боржника - Управління праці та соціального захисту населення Сосницької районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 03196143) на його правонаступника - Корюківську районну державну адміністрацію (код ЄДРПОУ 04061926). На даний час наказ Господарського суду Чернігівської області від 21.11.2019 у справі №927/791/19, строк пред`явлення якого до виконання не сплинув, залишається невиконаним у частині основного боргу в сумі 61261,30грн, що відповідачем не заперечується. За приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 ГК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь - яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Наведений правовий висновок узгоджується з позицією ВП ВС у постанові від 19.06.2019 у справі №703/2718/16ц. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 цього Кодексу визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Наведений правовий висновок узгоджується з позицією ВП ВС у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15ц. За частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Наведений правовий висновок узгоджується з позицією ВП ВС у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18. У разі коли судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Наявність такого рішення не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Враховуючи, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України є правомірним. Наведений правовий висновок узгоджується з позицією КГС у складі ВС у постановах від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18. За частиною 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, відсутність фінансування, необхідного для виконання судових рішень, не є підставою для звільнення боржника від відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України. За змістом статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Норма аналогічного змісту закріплена в частині 2 статті 218 ГК України. Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України», в рішенні від 30.11.2004 у справі «Бакалов проти України» зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2019 у справі №927/791/19 встановлений факт виникнення між сторонами цивільно - правових відносин щодо надання позивачем на виконання імперативних законодавчих вказівок телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян та відшкодування відповідачем вартості таких послуг. Матеріали справи свідчать, що на день звернення позивача до суду з даним позовом, рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2019 у справі №927/791/19 залишається невиконаним у частині основного боргу в сумі 61261,30грн. З наведеного слідує, що позивач вправі нараховувати та заявляти до стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та процентів річних до повного виконання відповідачем грошових зобов`язань. У межах даного позову позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2019 у справі №927/791/19 (в частині сплати основного боргу в розмірі 61261,30грн) 4130,39грн трьох відсотків річних за період з 22.11.2019 по 10.11.2021 та 8577,99грн інфляційних втрат за період з грудня 2019 року по жовтень 2021 року. Суд, здійснивши перевірку наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог, установив, що позивачем помилково до суми основного боргу включено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921грн, а тому розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат у цій частині проведено невірно. Судовий збір не є основним боргом, на який відповідно до статті 625 ЦК України можуть нараховуватись три відсотка річних та інфляційні втрати, що узгоджується з правовою позицією ВС КГС у постановах від 03.07.2019 у справі №910/1972/18 та від 15.11.2019 у справі №905/1753/18. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що узгоджується з правовою позицією ВП ВС у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16. Суд, провівши перерахунок заявлених до стягнення нарахувань (виключно на суму основного боргу), дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині трьох відсотків річних у сумі 4125,34грн за період з 22.11.2019 по 10.11.2021 та в частині інфляційних втрат у межах заявлених вимог у сумі 8577,99грн за період грудня 2019 року по жовтень 2021 року. В іншій частині вимог у сумі 5,05грн судом відмовлено за безпідставністю нарахування. Пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, зокрема: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому КМУ, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. У разі безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Казначейство України відображає в обліку відповідні бюджетні зобов`язання розпорядника бюджетних коштів, з вини якого виникли такі зобов`язання. Погашення таких бюджетних зобов`язань здійснюється виключно за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів. Одночасно розпорядник бюджетних коштів зобов`язаний привести в відповідність з бюджетними асигнуваннями інші взяті бюджетні зобов`язання. Постановою КМУ від 03.08.2011 №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (надалі - Порядок), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Згідно із п.2 Порядку, наведено наступні дефініції: безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства в порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п.3 Порядку). Таким чином, рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.10.2019 у справі №927/791/19 має виконуватись органами Казначейства, на підставі виданого судом виконавчого документа, однак наведені вище приписи діючого законодавства України визначають лише порядок такого виконання та не позбавляють позивача права нараховувати на суму боргу індекс інфляції та три проценти річних з простроченої суми (до повного виконання грошових зобов`язань) та не змінюють суб`єктний склад зобов`язального правовідношення. За висновком суду, Корюківська районна державна адміністрація є належним відповідачем у справі, оскільки є правонаступником прав та обов`язків Управління соціального захисту населення Сосницької районної державної адміністрації, як сторони зобов`язального правовідношення (згідно з чинною ухвалою суду від 22.11.2021 у справі №927/791/19). Частинами 1 та 2 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін. За приписами частин 2 та 3 статті 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Обов`язок доказування і подання доказів установлено статтею 74 ГПК України, за якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3 статті 74 ГПК України). Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на зміст статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 76 даного Кодексу визначає, що належними доказами є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 78, 79 ГПК України встановлено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними ніж докази, надані на її спростування. За приписами частин 1 та 2 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи, що позивачем, на підставі належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76 та 77 ГПК України, доведено правомірність нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних у заявленому періоді, за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, що відповідачем не спростовано, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 4125,34грн та інфляційних втрат у сумі 8577,99грн. При ухваленні рішення в даній справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. За частиною 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається в спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору, що були понесені при зверненні до суду, мають бути відшкодовані за рахунок відповідача в сумі 2269,09грн пропорційно задоволеним вимогам.

Резолютивна частина:
1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 21560766) в особі Чернігівської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» (проспект Перемоги, 76, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ ВП 01189425) до Корюківської районної державної адміністрації (вул. Шевченка, 60, м. Корюківка, Чернігівської області, 15300, код ЄДРПОУ 04061926) про стягнення 12708,38грн, задовольнити частково. 2. Стягнути з Корюківської районної державної адміністрації (вул. Шевченка, 60, м. Корюківка, Чернігівської області, 15300, код ЄДРПОУ 04061926) на користь Акціонерного товариства «Укртелеком» (бульвар Т. Шевченка, 18, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 21560766) 4125,34грн три відсотка річних, 8577,99грн інфляційних втрат та 2269,09грн судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили. 3. В іншій частині позову відмовити. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 ГПК України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду, в порядку визначеному статтею 257 ГПК України. Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/. Суддя Романенко А.В.

Результат: partial