Вид судочинства: administrative
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2019-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просить суд: - стягнути із Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області пенсію за період із 01.04.2017 р. по 30.04.2018 р. в розмірі 104246,60 грн.; - зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного Фонду України в Харківській області відновити виплату [PERSON] пенсії із 01 травня 2018 р. та виплатити заборгованість за зазначений період. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.263 КАС України, якою унормовано що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч.2 ст.263 КАС України, справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з положеннями ч.1 та ч.2 ст.262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п'ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що [PERSON] є пенсіонером за віком. Під час проведення антитерористичної операції на сході України, пенсійні та соціальні виплати на непідконтрольній території України були припинені. Позивач переїхав до м.Ізюм Харківської області, стала на облік, як внутрішньо переміщена особа та почав отримувати пенсійні виплати у Ізюмському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області, але з 01.04.2017 року виплата пенсії призупинена. Позивач звернувся до суду та рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року, яке набрало законної сили 01.03.2018 року, по справі №623/3205/17 (провадження 2-а/623/35/2018) позовні вимоги було задоволено повністю та зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області поновити виплату пенсії з 01 квітня 2017 року. Однак пенсію позивачу не було виплачено. На адвокатський запит, відповідач надав 05.11.2018 р. відповідь, в якій зазначив, що відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду від 29.01.2018 р. позивачу нарахована заборгованість в сумі 104246,60 грн. за період із 01.04.2016 року (помилково зазначений 2016 рік замість 2017 року) по 30.04.2018 року, але не виплачена, так як не надано коштів для фінансування заборгованості. Крім того, відповідач повідомив, що з 01.05.2018 року [PERSON] виплата пенсії припинена, так як позивач потрапив до списків Держприкордонної служби. З огляду на викладені у адміністративному позові факти та приписи норм чинного законодавства України, позивач вважає, що відповідач порушив право позивача на пенсійні виплати, у зв'язку з чим і звернувся до суду з даним позовом. Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що на виконання рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року по справі №623/3205/17 Ізюмським об'єднаним управління Пенсійного Фонду України Харківської області нарахована заборгованість в сумі 104246,60 грн. за період з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року, але на даний час не виплачена у зв'язку з відсутністю фінансування. Крім того, з 01.09.2018 року позивачу було призупинено виплату пенсії згідно зі списками наданими Державною прикордонною службою України. З огляду на викладене, з адміністративним позовом не погоджується та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є пенсіонером за віком, перебуває на обліку в Ізюмському об'єднаному управлінні Пенсійного Фонду України як внутрішньо переміщена особа. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року, яке набрало законної сили 01.03.2018 року, по справі №623/3205/17 (провадження 2-а/623/35/2018) адміністративний позов [PERSON] було задоволено повністю та зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області поновити виплату пенсії [PERSON] з 01 квітня 2017 року. Відповідно до інформації про виконавче провадження Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 07.08.2018 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, однак вищезазначене рішення суду відповідачем не виконане. На адвокатський запит від 02.11.2018 року №321, відповідачем було направлено лист від 05.11.2017 року №15264/14-11 зі змісту якого вбачається, що відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року по справі №623/3205/17 Ізюмським об'єднаним управління Пенсійного Фонду України Харківської області нарахована заборгованість в сумі 104246,60 грн. за період з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року, але не виплачена, так як не надано коштів для фінансування заборгованості та повідомив, що з 01.05.2018 року виплата пенсії [PERSON] була припинена, оскільки він потрапив до списків, наданих Держприкордонною службою. Згідно з відзивом на адміністративний позов позивачу було призупинено виплату пенсії з 01.09.2018 року згідно зі списками наданими Державною прикордонною службою України. За травень, липень і серпень позивачу перераховувалася пенсія у повному розмірі та у визначений строк як вбачається з довідки Пенсійного фонду України від 19.12.2018 року. З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії. Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV. Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування. Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону. Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом. Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Проте, згідно з відзивом на адміністративний позов та відповідь на адвокатський запит, виплата пенсії позивачу була призупинена згідно зі списками наданими Державною прикордонною службою України. Водночас Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як наявність списків Державної прикордонної служби України. Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України. Крім того, наявні матеріали справи не містять жодної інформації щодо прийняття відповідачем рішення або розпорядження щодо припинення виплати пенсії на користь позивача. Будь-які мотиви з посиланням на встановлену законом підставу для припинення виплати позивачу пенсії, пенсійним органом не наведені та в матеріалах справи відсутні. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Оцінюючи оскаржувану бездіяльність відповідача з урахуванням положень частини другої статті 2 КАС України, суд приходить до висновку про те, що припинення виплати пенсії позивачу вчинено не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. При цьому вказані дії не відповідають вимогам обґрунтованості, добросовісності, запобігання дискримінації, пропорційності, права особи на участь у процесі прийняття рішення. Стосовно посилань відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень пункту 1 частини першої статті 10 та статті 20 Закону № 1706-VII, постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону. Частиною другою статті 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону. Проте наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій. Суд зазначає, що за змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. При цьому згідно з преамбулою Закону № 1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII). Отже, ураховуючи наведені положення Закону № 1706-VII, Велика Палата Верховного Суду в межах справи №805/405/18 прийшла до висновку, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV. Судом встановлено, що у відзиві відповідач зазначає, що виплата пенсії позивачу була призупинена з 01.09.2018 року, за травень, липень та серпень 2018 року пенсія перераховувалась у повному розмірі та у визначений строк, що підтверджується довідкою від 18.12.2018 року. Зазначена довідка підтверджує те, що пенсія нараховувалась, однак доказів виплати пенсії відповідачем до суду не надано. Крім того, у відповіді на адвокатський запит відповідач зазначає, що виплата пенсії [PERSON] була припинена з 01.05.2018 року, так як він потрапив до списків, наданих Держприкордонною службою. У зв'язку з викладеним, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по зразковій справі №805/402/18, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленої позовної вимоги щодо зобов'язання Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області поновити виплату [PERSON] пенсії з 01.05.2018 року. Відповідно до положень ч.3 ст.291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. При застосуванні судом висновків Верховного Суду в зразковій справі при розгляді даного адміністративного позову враховано, що позивач є громадянином України, має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою органів соціального захисту населення про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи, є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV, поновлення виплати пенсії потребує здійснення додаткових дій позивачем, відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечує. Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення з Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області пенсію за період із 01.04.2017 року по 30.04.2018 року у розмірі 104246,60 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року №1404-VIII. Судом встановлено, що рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року, яке набрало законної сили 01.03.2018 року, по справі №623/3205/17 (провадження 2-а/623/35/2018) адміністративний позов [PERSON] було задоволено повністю та зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Харківської області поновити виплату пенсії [PERSON] з 01 квітня 2017 року. Відповідно до інформації про виконавче провадження Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 07.08.2018 року була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №56949804. Частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Системний аналіз положень КАС України свідчить про те, що виконання судових рішень є складовою частиною адміністративного судочинства, щодо якої передбачено спеціальний порядок здійснення та судового контролю. Це означає, що скарги на невиконання судових рішень, ухвалених у порядку адміністративного судочинства, розглядаються відповідно до розділу IV КАС України, а також Закону України «Про виконавче провадження», що виключає оскарження такого невиконання в порядку позовного провадження. При цьому суд зазначає, що позивачем була подана до суду саме позовна заява, а не заява про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених постановою суду в порядку ч.1 ст.383 КАС України. Таким чином, у випадку невиконання або неналежного виконання судового рішення стороною у справі, таке питання підлягає розгляду у порядку КАС України та Закону України «Про виконавче провадження», і повторне звернення до суду з тими самими позовними вимогами законодавцем не передбачено. Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що фактично спір вирішено Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, а саме було прийнято рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29.01.2018 року по справі №623/3205/17, яка набрала законної сили, то питання пов'язанні з виконанням судового рішення підлягають розгляду у порядку виконавчого провадження, а не шляхом подачі адміністративного позову. Таким чином, суд закриває провадження у справі за позовом [PERSON] до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про стягнення пенсії та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо стягнення з Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області пенсію за період із 01.04.2017 р. по 30.04.2018 р. в розмірі 104246,60 грн. За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Щодо вимоги позивача стосовно встановлення судового контролю, суд зазначає, що в силу положень ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, зазначене є правом суду, а не обов'язком, водночас, позивачем не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для застосування приписів ст.382 КАС України щодо встановлення судового контролю шляхом зобов'язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 КАС України.

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] (84122, [ADDRESS], рнокпп [NUMBER]) до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (код ЄДРПОУ 40387920, 64309, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 2) про стягнення пенсії та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо стягнення з Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області пенсію за період із 01.04.2017 р. по 30.04.2018 р. в розмірі 104246,60 грн. - закрити. Адміністративний позов [PERSON] (84122, [ADDRESS], рнокпп [NUMBER]) до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (код ЄДРПОУ 40387920, 64309, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 2) про стягнення пенсії та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо зобов'язання Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області відновити виплату [PERSON] пенсії із 01 травня 2018 р. - задовольнити. Зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного Фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ 40387920, 64309, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 2) відновити виплату [PERSON] (84122, [ADDRESS], рнокпп [NUMBER]) пенсії із 01 травня 2018 р.. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (64309, Харківська область, м. Ізюм, проспект Незалежності, 2, код ЄДРПОУ 40387920) судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 31211256026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у розмірі 704 (сімсот чотири гривні) 80 коп. Стягнути за рахунок [PERSON] (84122, [ADDRESS], рнокпп [NUMBER]) судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 31211256026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) у розмірі 704 (сімсот чотири гривні) 80 коп. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Результат: granted