Вид судочинства: commercial
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02

Обставини справи:
01.01.2009 між Приватним підприємством "Торговий дім Поляков" (далі - постачальник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Ширеніною Інною Валеріївною (далі - покупець, відповідач) був укладений договір поставки №286/09 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукти харчування та інші товари, надалі по тексту "товар", а покупець зобов`язується прийняти і оплатити його на умовах даного договору відповідно до виписаних накладних (п.1.1 договору), загальна сума товару, що передається покупцю, ціна одиниці, асортимент, кількість товару, дата відвантаження визначені у накладній, яка є невід`ємною частиною даного договору. Доставка товару здійснюється за рахунок постачальника у зазначені у заявці терміни (п.1.2 договору). При прийомі товару оформлюється накладна, що підписується представниками сторін. Накладна засвідчує факт поставки товару, його якість та кількість (п.3.5 договору). Ціна на товар є вільною та встановлюється постачальником. Ціна товару визначається у національній валюті України - гривні, покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару окремо, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника протягом 14 календарних днів з моменту отримання товару, товар вважається оплаченим покупцем при надходженні коштів на поточний рахунок або у касу постачальника (п.п.4.1, 4.2, 4.4 договору). При порушенні покупцем п.4.2 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996, крім цього, збитки від інфляції та 17% річних від суми боргу за весь час прострочення (п.5.2 договору). Згідно п.5.3. договору при порушенні покупцем умов п.4.2 даного договору, згідно ч.1 ст.536 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику проценти за користування його грошовими коштами у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний календарний день до дня фактичного розрахунку. Даний договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2009, а в частині зобов`язань до повного їх виконання. В разі, якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 15 календарних днів до закінчення його дії не повідомила письмово іншу сторону про розірвання договору, він вважається щорічно пролонгованим на той же строк та на тих же умовах (п.6.1 договору). Судом встановлено, що Приватне підприємство "Торговий дім Поляков" зверталося з позовом до Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни про стягнення заборгованості за договором. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 по справі № 910/11629/20 позов було задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни на користь Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" 8606,15 грн. 17% річних, 91321,51 грн. 0,5% за користування чужими грошовими коштами. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 рішення Господарського суду м. Києва від 07.12.2020 у справі №910/11629/20 скасовано частково, стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни на користь Приватного підприємства "Торговий дім Поляков" 8606,15 грн. 17% річних. В решті позову було відмовлено. У даному випадку господарський суд виходить з того, що принцип правової визначеності є одним з основних елементів верховенства права, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008). Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 927/923/18). Отже, оскільки на момент розгляду даного спору набрала законної сили постанова Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2021 у справі №910/11629/20, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/11629/20, не підлягають доказуванню в межах даної справи. У свою чергу, постановою у справі № 910/11629/20 (між тими самими сторонами) встановлено факти, що мають істотне значення та не підлягають доведенню під час вирішення цього спору, а саме: На виконання умов договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар на загальну суму 76347,46 грн. за видатковими накладними №АКФ-082013 від 27.09.2019 на суму 598,54 грн., №АКФ-081702 від 27.09.2019 на суму 3583,28 грн., №АКФ-082590 від 28.09.2019 на суму 6286,79 грн., №АКФ-082550 від 28.09.2019 на суму 6255,42 грн., №АКФ-082959 від 30.09.2019 на суму 3577,54 грн., №АКФ-085057 від 08.10.2019 на суму 671,58 грн., №АКФ-085064 від 08.10.2019 на суму 1611,60 грн., №АКФ-085311 від 08.10.2019 на суму 4864,07 грн., №АКФ-085266 від 08.10.2019 на суму 1038,42 грн., №АКФ-085575 від 09.10.2019 на суму 2991,90 грн., №АКФ-086284 від 11.10.2019 на суму 6400,14 грн., №АКФ-086318 від 11.10.2019 на суму 3470,87 грн., №АКФ-086580 від 11.10.2019 на суму 2339,52 грн., №АКФ-086541 від 11.10.2019 на суму 2372,65 грн., №АКФ-086872 від 12.10.2019 на суму 456,24 грн., №АКФ-086879 від 12.10.2019 на суму 417,60 грн., №АКФ-086858 від 12.10.2019 на суму 3567,24 грн., №АКФ-087318 від 12.10.2019 на суму 289,50 грн., №АКФ-087474 від 12.10.2019 на суму 669,60 грн., №АКФ-086929 від 12.10.2019 на суму 3658,48 грн., №АКФ-086920 від 12.10.2019 на суму 3717,12 грн., №АКФ-086925 від 12.10.2019 на суму 1063,27 грн., №АКФ-087955 від 16.10.2019 на суму 981,28 грн., №АКФ-087964 від 16.10.2019 на суму 905,76 грн., №АКФ-088234 від 17.10.2019 на суму 763,20 грн., №АКФ-088584 від 18.10.2019 на суму 2758,31 грн., №АКФ-088670 від 18.10.2019 на суму 797,88 грн., №АКФ-088666 від 18.10.2019 на суму 1227,90 грн., №АКФ-090203 від 22.10.2019 на суму 2163,36 грн., №АКФ-089809 від 22.10.2019 на суму 761,40 грн., №АКФ-089845 від 22.10.2019 на суму 4185,56 грн., №АКФ-092805 від 30.10.2019 на суму 450,00 грн., №АКФ-092801 від 30.10.2019 на суму 1451,46 грн. Також під час провадження № 910/11629/20 було встановлено, що всупереч умовам укладеного між сторонами правочину, відповідачем було оплачено поставлений товар тільки після звернення постачальника з відповідним позовом до суду, при цьому констатовано, що відповідні санкції нараховані позивачем за загальний період прострочення з 12.10.2019 по 20.07.2020. Спір у справі № 910/9418/21 обумовлений тим, що позивачем заявлено до стягнення 2 509,55 грн. - 17% річних (за період, що не був предметом розгляду під час провадження по справі № 910/11629/20), а також 11 813,47 грн. - пені та 1 263,15 грн. - інфляційних втрат. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частина 1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно ч.1, ч.4 ст.202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки. Під час провадження № 910/11629/20 судом було встановлено, що всупереч умовам укладеного між сторонами правочину, відповідачем було оплачено поставлений товар на суму 69 976,08 грн. з порушенням договірних строків, а саме 05.10.2020. Таким чином, у провадженні по даній справі № 910/9418/21 предмет спору щодо заявлених до стягнення пені та інфляційних втрат охоплює період з 15.11.2019 (враховуючи, що датою настання строку оплати по останній видатковій накладній є 14.11.2019) по 04.10.2020 (враховуючи, факт оплати заборгованості відповідачем 05.10.2020). Тоді як предмет спору щодо заявлених до стягнення 17% річних охоплює період з 21.07.2020 по 04.10.2020 (зважаючи, що вказаний період нарахування 17% річних не був предметом спору у справі № 910/11629/20). Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України). За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу. Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Пунктом 5.2. договору передбачено, що при порушенні покупцем п.4.2. договору покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку, крім цього, збитки від інфляції та 17% річних. Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції. (п.п. 2.5, 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). При цьому, судом враховано, що у договорі сторони погодили, що нарахування пені має відбуватися до дня фактичного розрахунку, тобто може перевищувати шестимісячний строк, визначений частиною 6 статті 232 ГК України. Як було вищезазначено у відзиві на позов відповідачем заявлено про застосування спеціального строку позовної давності в один рік до вимог про стягнення пені. Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Як встановлено п. 1 ч. 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. А при стягненні сум збитків, заподіяних у зв`язку зі сплатою неустойки (штрафу, пені), застосуванню підлягає загальна позовна давність. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 зі справи № 911/1563/18, від 22.08.2019 зі справи №914/508/17, від 11.11.2019 зі справи № 904/1038/19. Натомість, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву про стягнення пені за порушення строків виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару подано 08.06.2021, про що свідчать реквізити поштового конверта. Водночас, беручи до уваги умови Договору, відповідач вважається таким, що прострочив виконання по останній видатковій накладній з 15.11.2019. Таким чином, оскільки позовна заява подана 08.06.2021 (тоді як до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік), вимоги про стягнення пені, розрахованої за період з 15.11.2019 по 08.06.2020 є такими, що заявлені з пропущенням спеціального строку позовної давності в один рік. Як встановлено ч. 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення пені на суму 9 053,02 грн. суд відмовляє з підстав пред`явлення таких позовних вимог після спливу спеціального строку позовної давності. При цьому, позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2 760,45 грн. пені за період з 08.06.2020 по 04.10.2020, оскільки вимоги щодо вказаної суми заявлені без пропущення спеціального строку позовної давності. Стосовно позовних вимог щодо стягнення 17% річних (за період, що не був предметом розгляду під час провадження у справі № 910/11629/20) та інфляційних втрат, суд враховує наступне. Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань"). У випадку спірних правовідносин сторони домовилися збільшити передбачений законом розмір процентів річних до 17%. Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 17% річних та інфляційних втрат в межах заявленого періоду, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача 2 470,19 грн. - 17% річних та 1 120,68 грн. - інфляційних втрат, оскільки саме такий розмір фінансової відповідальності є обґрунтованим та арифметично вірним. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищезазначене в сукупності, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, внаслідок чого стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 2 760,45 грн., 17% річних у розмірі 2 470,19 грн., а також сума інфляційних втрат у розмірі 1 120,68 грн. Судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
1. Позовні вимоги задовольнити частково. 2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ширеніної Інни Валеріївни ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "ТОРГОВИЙ ДІМ ПОЛЯКОВ" (Україна, 18005, Черкаська обл., місто Черкаси, ВУЛИЦЯ ЧЕХОВА, будинок 41; ідентифікаційний код 32268131) пеню у розмірі 2 760,45 грн., 17% річних у розмірі 2 470,19 грн., інфляційні втрати у розмірі 1 120,68 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 925,02 грн. 3. В іншій частині у задоволенні позову - відмовити. 4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України. Повний текст рішення складено та підписано 12.01.2022. Суддя І.В. Приходько

Результат: partial