Вид судочинства: administrative
Суддя: Олійник М. Ф.
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Христинівського РС УДМС України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства в частині заборони в`їзду в Україну. Просив визнати протиправним і скасувати рішення №10 провідного спеціаліста Христинівського РС УДМС України в Черкаській області Семененко Н.М. від 15.11.2019 р. про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства в частині заборони в`їзду в Україну терміном на три роки йому як громадянину Російської Федерації. В обгрунтування позову посилався на те, що він народився [INFO] . в с. Синиці Христинівського району. З 10.10.1990 р. проживав в м. Нижньому Новгороді Російської Федерації, у зв`язку із чим отримав паспорт громадянина Російської Федерації. На території України у нього залишилися близькі родичі: батьки та брат, тому він регулярно відвідував їх. 04.11.2018 р. він прибув до України та по даний час проживає в с [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] , 1937 року народження. Його мати є особою похилого віку, тяжко хворіє та потребує постійного стороннього догляду. Через ці обставини він змушений був залишитися в Україні та доглядати матір, яка на даний час проживає одиноко, порушивши тим самим дозволений термін перебування в Україні. Постановою завідувача Христинівського РС УДМС України в Черкаській області Судоми Є.А. від 15.11.2019 р. його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. Штраф ним сплачений у добровільному порядку 19.11.2019 р. 15.11.2019 р. провідним спеціалістом Христинівського РС УДМС у Черкаській області Семененко Н.М. прийнято рішення №10 про примусове повернення його до країни походження або третьої країни із забороною в`їзду терміном на 3 роки та зобов`язано покинути територію України до 15.12.2019 р. Прийняте посадовою особою відповідача рішення в частині заборони в`їзду на територію України терміном на 3 роки вважає протиправним та таким, що порушує гарантовані йому права, у зв`язку із чим просить його скасувати. Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон України № 3773-VІ) рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Встановлена частиною другою статті 26 Закону України № 3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в частині 2 статті 26 Закону України №3773-VI, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а є факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав. При цьому статтею 26 Закону України №3773-VI не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Тому суб`єкт владних повноважень повинен керуватися статтею 13 Закону України №3773-VI, якою визначено виключний перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Зокрема, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: -в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; -якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; -якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; -якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; -якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; -якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; -якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. Мотивувальна частина оскаржуваного рішення №10 про примусове повернення його в країну походження від 15.11.2019 р. не обґрунтовує застосування такого заходу як заборона в`їзду в Україну строком на три роки. На території України проживає його тяжко хвора старенька мати, яка потребує стороннього догляду, який, крім нього, надати нікому. В Україні він має постійне місце проживання, працює різноробочим у Синицькому лісгоспі. До кримінальної та адміністративної відповідальності він не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебував. За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, ним добровільно сплачено штраф. Тому застосування відповідачем примусового повернення у країну походження без заборони в`їзду в Україну терміном на три роки є необхідним і достатнім засобом реагування на порушення ним з поважних причин встановленого порядку перебування на території України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 р. у справі № 802/294/17-а. Відповідач Христинівський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову повністю та зазначив таке. Відповідно до вимог п.п. 6 п. 5 Положення про Христинівський РС УДМС України в Черкаській області, затвердженого наказом УДМС України в Черкаській області від 08.07.2015 № 58 (в редакції наказу від 18.12.2018 № 75) відповідач приймає в межах своїх повноважень рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України. 15.11.2019 р. за адресою: [ADDRESS], виявлено громадянина Російської Федерації [PERSON] , який проживав на території України після закінчення 90-денного періоду та не продовжуючи терміну перебування на території України, що є порушенням підпункту 2 пункту 2 постанови КМУ від 15.02.2012 р. № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України». 15.11.2019 р. провідним спеціалістом Христинівського РС УДМС України в Черкаській області Семененко Н.М. складено протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. Постановою завідувача Христинівського РС УДМС України в Черкаській області Судоми Є .А. від 15.11.2019 р. на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. в дохід держави за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. 19.11.2019 року позивачем був сплачений даний штраф, що підтверджується квитанцією № 1 від 19.11.2019 р. 15.11.2019 р. відповідачем було прийнято оскаржуване в даній справі рішення № 10 про примусове повернення до країни походження або до третьої країни позивача із забороною в`їзду в Україну. У присутності провідного спеціаліста Христинівського РС УДМС України в Черкаській області Семененко Н. М . , позивач надав письмове зобов`язання залишити територію України не пізніше 15.12.2019 р., від участі перекладача відмовився та був ознайомлений з вимогами ст. 30 Закону України №3773-VI щодо видворення в примусовому порядку в разі ухилення від виїзду за межі території України у визначений термін. На даний час позивачем не виконано рішення № 10 про примусове повернення. Згідно відомостей, які містяться в журналі Христинівського РС УДМС України в Черкаській області № 128-46, в 2018 р. за порядковим номером 8 зареєстровано прийняте рішення про примусове повернення з України позивача від 31.08.2018 р., яке згідно із записами було виконане 28.09.2018 р. по паспортному документу №649136564, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 29.10.2018 р. № 0.184-42592/0/15- 18-Вих. 04.11.2018 р. позивач перетинає кордон України через КПП Бачівськ по паспорту 65 № 6954518, виданому 26.10.2018 р., про що свідчить наявний дато- штамп і до теперішнього часу проживає за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивач неодноразово порушував міграційне законодавство та на нього вже неодноразово було складено рішення про примусове повернення. Разом з тим позивачем до позовної заяви не надано жодного належного доказу звернення до відповідачів з проханням продовжити йому термін перебування на території України та продовжити строк виконання рішення. Позивач в позовній заяві вказує, що проживає з хворою матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду, проте вказано також, що на території України проживає його брат і вони регулярно відвідували один одного. Тобто, прикриваючись хворою матір`ю, яка має крім позивача ще одного сина, який міг би доглядати її у період його відсутності, позивач не вчинив жодних дій для узаконення свого перебування на території України, не звертався в органи ДМС з проханням продовжити йому термін перебування на території України чи продовжити строк виконання рішення про примусове повернення, нехтував проханням відповідача про дотримання чинного законодавства України. Таким чином відповідачем, який діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, з дотриманням принципів адміністративної процедури, загальні критерії якої закріплені в ч. 3 ст. 2 КАС України, прийнято правомірне та обґрунтоване рішення № 10 від 15.11.2019 р. У даному випадку відсутні обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги та відповідно докази, якими вони підтверджуються, тому позов задоволенню не підлягає. Ухвалою суду від 24.12.2019 р. до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача були залучені провідний спеціаліст Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Семененко Н.М., яка виносила оскаржуване рішення, та завідувач Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Судома Є.А., який затверджував оскаржуване рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак його інтереси у суді представляв адвокат Маргарян А.Д. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача [PERSON] . Представник позивача Маргарян А.Д. у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача, він же як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача -завідувач Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Судома Є.А. у судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача провідний спеціаліст Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Семененко Н.М.у судовому засіданні висловила думку, що позов не підлягає задоволенню повністю, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши вступне слово учасників судового процесу, дослідивши письмові докази: копії рішення №10 від 15.11.2019 р. про примусове повернення [PERSON] в країну походження, протоколу про адміністративне правопорушення від 15.11.2019 р. за ч. 1 ст. 203 КУпАП щодо [PERSON] , постанови про накладення адміністративного стягнення від 15.11.2019 р. за ч. 1 ст. 203 КУпАП щодо [PERSON] , квитанції від 19.11.2019 р. про сплату [PERSON] адміністративного штрафу, свідоцтва про народження [PERSON] , довідки виконкому Синицької сільської ради Христинівського району № 581 від 20.11.2019 р. про догляд [PERSON] за своєю матір`ю, характеристики на [PERSON] , виданої виконкомом Синицької сільської ради Христинівського району 12.12.2019 р. за № 591, довідки управління інформаційно - аналітичного забезпечення УМВС України в Черкаській області № 61-20062014/71210 про непритягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності станом на 24.06.2014 р., інші письмові докази, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням №10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , винесеним 15.11.2019 р. провідним спеціалістом Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Семененко Н.М. тазатвердженим в цей же день завідувачем цього сектору [PERSON] , примусово повернуто до країни походження або третьої країни із забороною в`їзду терміном на 3 роки громадянина Російської Федерації [PERSON] та зобов`язано його покинути територію України у термін до 15.12.2019 р. Зазначене рішення вмотивоване тим, що 15.11.2019 р. за адресою: [ADDRESS], було виявлено, що громадянин Російської Федерації [PERSON] перебував на території України після закінчення дозволеного терміну перебування, а саме - з 01.02.2019 р. по даний час, чим порушив Закон України №3773-VI та постанову Кабінету Міністрів України № 163 від 31.03.2015 р., за що передбачена адміністративна відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП та було накладене стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. Тому, враховуючи викладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, на підставі положень ст. 26 Закону України №3773-VI і було винесене рішення, яке оспорюється. Вказане рішення в частині заборони в`їзду в Україну строком на три роки повинне бути визнане протиправним та скасоване з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У преамбулі Закону України №3773-VI вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України. За змістом ч. 2 ст. 3 Закону України №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України №3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Встановлена частиною другою статті 26 Закону України № 3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень. Тобто, суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону України №3773-VI, рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну не є обов`язковою санкцією, а є факультативною, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав. При цьому статтею 26 Закону України №3773-VI не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Тому при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства суб`єкт владних повноважень повинен керуватися ч. 1 ст. 13 Закону України №3773-VI, якою визначено виключний перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Зокрема, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: -в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; -якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; -якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; -якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; -якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; -якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; -якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду. У своїй мотивувальній частині рішення, яке оспорюється, обґрунтовується необхідністю врахування того, що позивач [PERSON] як громадянин Російської Федерації перебував на території України після закінчення дозволеного терміну перебування, за що на нього було накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., та метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України чи охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, підставою для прийняття рішення зазначені положення ст. 26 Закону України № 3773 - VI. У своєму рішенні суб`єкт владних повноважень не зробив посилання на ч. 1 ст. 13 Закону України № 3773 - VI, яка є єдиною підставою для застосування заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України № 3773 - VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема, в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Формально вказавши у своєму рішенні підстави, зазначені у ч. 1 ст. 13 Закону України № 3773 - VI, суб`єкт владних повноважень у той же час не розкрив зміст цих підстав, не вказав, як рішення про заборону в`їзду в Україну може сприяти інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, не зазначив, які загрози несе перебування громадянина Російської Федерації [PERSON] на території України після закінчення дозволеного терміну перебування інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Суб`єктом владних повноважень при цьому також не враховано положення ч. 2 ст. 13 Закону України № 3773 - VI про те, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому (в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку), сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Відповідачем у зв`язку з цим не надано суду доказів на підтвердження внесення відомостей про позивача [PERSON] як громадянина Російської Федерації до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Частина 2 ст. 77 КАС України встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. У контексті положень ч. 2 ст. 77 КАС України суд вважає, що відповідачем не доведена правомірність свого рішення, яке оспорюється. Перебування позивача у 2019 р. на території України після закінчення дозволеного терміну перебування, за що на останнього 15.11.2019 р. було накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн., який був сплачений позивачем в добровільному порядку 19.11.2019 р., не може бути підставою для застосування такого заходу як заборона в`їзду в Україну строком на три роки. В силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України суд не бере до уваги докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, але які були долучені в копіях відповідачем до відзиву на позовну заяву, зокрема, рішення № 8 про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації [PERSON] від 31.08.2018 р., постанова про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 КУпАП від 31.08.2018 р. Суд також вважає, що суб`єктом владних повноважень при винесенні рішення, яке оспорюється, не враховано даних, які містяться у доказах, наданих стороною позивача, зокрема, у довідці управління інформаційно - аналітичного забезпечення УМВС України в Черкаській області № 61 - 20062014/71210 про те, що [PERSON] на території України станом на 24.06.2014 р. до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, у характеристиці на [PERSON] , наданій виконкомом Синицької сільської ради Христинівського району 12.12.2019 р. за № 591, про те, що станом на 12.12.2019 р. звернень щодо поведінки чи дій [PERSON] до виконкому сільської ради не надходило, зауважень немає, що в своїй сукупності може свідчити про відсутність в діях [PERSON] загроз інтересам забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.Не враховано також і даних, які містяться в довідці виконкому Синицької сільської ради Христинівського району № 581 від 20.11.2019 р. про те, що позивач [PERSON] здійснює догляд за своєю матір`ю [PERSON] , 1937 року народження, яка проживає одиноко в с. Синиці Христинівського району та потребує сторонньої допомоги у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що відсутні достатні підстави для застосування до позивача заборони в`їзду в України строком на три роки. У той же час застосування до позивача за порушення законодавчо встановленого порядку перебування на території України заходу у вигляді примусового повернення до країни походження або третьої країни без заборони в`їзду в Україну строком на три роки є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Суд вважає, що встановлені судом обставини є свідченням того, що оскаржуване рішення в частині заборони в`їзду в Україну строком на три роки не відповідає критеріям, встановленим ст. 2 КАС України, воно прийняте необгрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, нерозсудливо, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв`язку з чим приходить до висновку, що оскаржуване рішення в цій частині прийняте не на підставах, які передбачені нормами законів України, що в свою чергу є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 26.10.2018 року МВС 0790 Російської Федерації) до Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (20001, Черкаська область, м. Христинівка, вул. Соборна, 27 «А»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: провідний спеціаліст Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Семененко Наталя Михайлівна (20001, Черкаська область, м. Христинівка, вул. Соборна, 27 «А»), завідувач Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Судома Євген Анатолійович (20001, Черкаська область, м. Христинівка, вул. Соборна, 27 «А»), про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства в частині заборони в`їзду в Українузадовольнити повністю. Визнати протиправним і скасувати рішення №10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , винесене 15.11.2019 року провідним спеціалістом Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Семененко Наталею Михайлівною тазатверджене 15.11.2019 року завідувачем Христинівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Судомою Євгеном Анатолійовичем, в частині заборони в`їзду в Україну строком на три роки громадянину Російської Федерації [PERSON] . Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду через Христинівський районний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги. Суддя М.Ф. Олійник

Результат: granted