Вид судочинства: commercial
Суддя: Татарчук Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2026-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
01.01.2025 між Комунальним некомерційним підприємством Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" (далі балансоутримувач, позивач) та Приватним підприємством "Українська ендоскопічна медицина" (далі користувач, відповідач), укладений договір про відшкодування витрат балансоутримувача на обслуговування і утримання земельної ділянки у тому числі на сплату земельного податку (далі договір). Відповідно до пункту 1.1 договору балансоутримувач забезпечує обслуговування і утримання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: м. Кам`янське, бульв. Будівельників, 23, а користувач бере участь у витратах балансоутримувача на виконання вказаних робіт пропорційно до займаної ним площі, у тому числі відшкодовує балансоутримувачу сплату земельного податку. Користувач користується приміщенням загальною площею 66,00м, розміщене в будівлі на зазначеній земельній ділянці за вищезазначеною адресою. Пунктом 2.2 договору передбачено, зокрема, що балансоутримувач зобов`язується не пізніше 30 числа поточного місяця сплачувати балансоутримувачу плату за обслуговування і утримання земельної ділянки, у тому числі суму відшкодування сплати земельного податку, відповідно до займаної площі згідно з розрахунком балансоутримувача. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2025, а в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення (пункт 4.1 договору). Пункт 5.4 договору встановлює, що чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено, загибелі орендованого майна, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, на підставі письмового повідомлення балансоутримувача користувачу, в інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Договір підписаний сторонами та скріплений печатками без зауважень та заперечень до нього. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В матеріалах справи відсутні докази того, що договір визнавався недійсним в судовому порядку. Так, жодна із сторін письмово не виявила бажання припинити дію договору. Відтак, договір про відшкодування витрат балансоутримувача на обслуговування і утримання земельної ділянки у тому числі на сплату земельного податку від 01.01.2025 був чинним на час виникнення спірних правовідносин. У додатку №1 (розрахунок суми відшкодування земельного податку на 2025) визначено загальну суму земельного податку у розмірі 2660,95грн з ПДВ. На виконання умов договору, відповідачу виставлені рахунки і акти по відшкодуванню земельного податку на загальну суму 1995,75грн за період з січня по вересень 2025 року. З метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено відповідачу претензію №430/1-04 від 13.08.2025 про сплату заборгованості, однак, на момент звернення до суду з позовною заявою, вимоги не задоволені та заборгованість відповідачем не погашена. Позивач зазначає, що відповідач частково сплатив заборгованість у сумі 975,38грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1358 від 29.09.2025. Зазначене і є причиною виникнення спору. Предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на обслуговування і утримання земельної ділянки у тому числі на сплату земельного податку основної заборгованості. Предметом доказування у справі є встановлення обставин укладання договору, строк дії договору, порядок оплати, наявність/відсутність заборгованості зі сплати земельного податку. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин. Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Відповідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до пункту 2.2 договору сторони визначили, що балансоутримувач зобов`язується не пізніше 30 числа поточного місяця сплачувати балансоутримувачу плату за обслуговування і утримання земельної ділянки, у тому числі суму відшкодування сплати земельного податку, відповідно до займаної площі згідно з розрахунком балансоутримувача. Стосовно твердження відповідача про те, що договір оренди був припинений з 11.07.2025, суд зазначає наступне. Приписами частини другої статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Відповідно до абзаців четвертого, п`ятого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" (у редакції від 17.05.2025) якщо сторони договору позбавлені можливості підписати акт повернення майна з оренди, майно вважається повернутим з моменту настання однієї з таких подій, зокрема, отримання орендодавцем заяви орендаря про дострокове припинення договору. Відповідач стверджує, що ним було направлено на адресу позивач лист за вих. №2 від 10.06.2025, в якому він просив розірвати з 11.07.2025 договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Кам`янське від 02.12.2021. Враховуючи те, що станом на дату направлення вище згаданого листа, постанова Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" не містила норм на підставі яких відповідач вважає припиненим договір оренди, а також з огляду на відсутність в матеріалах справи належних доказів припинення договору оренди, посилання відповідача на його розірвання з 11.07.2025 є безпідставними. Також, відповідач заперечує щодо нарахування ПДВ на компенсацію земельного податку. Суд погоджується з позицією відповідача з огляду на наступне. Так, за приписами статті 9 Податкового кодексу України, до загальнодержавних податків належить, зокрема, податок на додану вартість. Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України. Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування ПДВ визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість (Value Added) - це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару. Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Постачання послуг - це будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (підпункт 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю в складі податку на майно належить до місцевих податків та в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно з підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Так, у справі №904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду погодилась із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції зазначивши, що суд правильно вказав на безпідставність нарахування позивачем на суму компенсації та заявлення до стягнення податку на додану вартість, та з урахуванням цього, позовні вимоги в частині орендної плати та інших нарахованих платежів задовольнив частково (постанова від 12.05.2020 у справі №904/4507/18). Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 21.10.2021 у справі №804/5847/16. Верховний Суд у постанові від 27.08.2019 у справі №804/5226/16 сформулював правовий висновок про те, що відносини з користування земельною ділянкою (її частиною), належної позивачу на праві постійного користування, які виникли на підставі договорів про компенсацію земельного податку, не мають істотних ознак орендних відносин, зазначених у статті 6 Закону України "Про оренду землі", тим більше відносин постійного землекористування, а є так званими "зобов`язальними правовідносинами" (користування земельними ділянками без надання відповідного титулу на основі дозволу на використання ділянки). Відтак, правові підстави для включення сум компенсації земельного податку до бази оподаткування ПДВ, визначеної пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, відсутні. Відповідно до пункту 2.2 договору сторони визначили, що балансоутримувач зобов`язується не пізніше 30 числа поточного місяця сплачувати балансоутримувачу плату за обслуговування і утримання земельної ділянки, у тому числі суму відшкодування сплати земельного податку, відповідно до займаної площі згідно з розрахунком балансоутримувача. Тобто, відповідач компенсує позивачу плату за землю, законодавчий обов`язок сплати якої покладено на позивача, а не надані йому позивачем будь-які товари чи послуги. Таким чином, грошові кошти, які отримуються позивачем у вигляді компенсації понесених витрат зі сплати земельного податку, за своєю економічною сутністю не є оплатою вартості поставлених товарів/послуг і, як наслідок, об`єктом оподаткування ПДВ в розумінні пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України. Крім того, суд зауважує, що статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, суд зауважує, що податковим законодавством не визначено грошові кошти з компенсації земельного податку в якості об`єкту оподаткування ПДВ. За наведеного суд констатує про безпідставне включення суми ПДВ до суми відшкодування витрат зі сплати земельного податку. На підставі викладеного, з урахуванням часткової оплати відповідачем відшкодування земельного податку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у сумі 687,73грн. Стосовно інших доводів сторін суд зазначає наступне. Враховуючи положення частини першої статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень судом до уваги не береться, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків. Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позову всі судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин судовий збір покладається на відповідача у сумі 1632,70грн.

Резолютивна частина:
Позовні вимоги Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" до Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" про стягнення заборгованості у сумі 1020,37грн - задовольнити частково. Стягнути з Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" (51934, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, пр. Аношкіна, буд. 68/51 ідентифікаційний код 40060704) на користь Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" (51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, пр. Свободи, буд. 20-А, ідентифікаційний код 37906491) 687,73грн заборгованості та 1632,70грн - витрат по сплаті судового збору. Відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Приватного підприємства "Українська ендоскопічна медицина" на користь Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради "Центр первинної медико-санітарної допомоги №3" 332,64грн заборгованості. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повне рішення складено: 02.01.2026. Суддя В.О. Татарчук

Результат: partial