Вид судочинства: commercial
Суддя: Чевгуз О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Уманьдоррембуд" (вул. Індустріальна, 16, м. Умань, Черкаська область, 20300, код ЄДРПОУ 03333370) звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Дочірнього підприємства "Черкаський облавтодор" відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (бул. Шевченка, 389, м. Черкаси, 18006, код ЄДРПОУ 31141625) про стягнення заборгованості за договором поставки №У23/05-П від 23.05.2018 у сумі 104 600,00 грн, з яких: 101 100, 00 грн основний борг, 3500, 00 грн штрафні санкції та понесених судових витрат. У позовній заяві позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, до яких включив витрати по сплаті судового збору - 2 270,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 10 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за укладеним між сторонами договором поставки №У23/05-П від 23.05.2018 позивач передав, а відповідач прийняв товар, проте зобов`язання щодо повної оплати товару відповідач не виконав, допустивши прострочення оплати його вартості, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою від 27.10.2021 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; справу вирішив розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України (також по тексту - ГПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу. Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана на адреси сторін рекомендованим листом з повідомленням, про що в матеріалах справи міститься поштові повідомлення з відміткою про вручення ухвали суду. 29 листопада 2021 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог. Відповідач підтверджує, що 23.05.2018 сторони уклали Договір поставки № У23/05-П, відповідно до умов якого відповідач отримав товар від позивача, але повну оплату не здійснив. Однак відповідач вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки строк позовної давності на момент звернення позивача до суду сплинув. 17 грудня 2021 року від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення до позовної заяви, в яких останній стверджує, що строк позовної давності слід відраховувати з 31.12.2018, тобто з моменту закінчення дії договору. Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України). Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено такі обставини. 23.05.2018 між товариством з обмеженою відповідальністю "Уманьдоррембуд", (далі - Продавець), в особі директора Піскуна Олександра Анатолійовича, з однієї сторони, і ДП "Черкаський облавтодор" Філія "Маньківський райавтодор" (далі - Покупець), в особі в.о. начальника філії Горошко Олександра Петровича, який діє на підставі довіреності, з другої сторони, уклали Договір поставки № У23/05-П(далі - Договір) про таке: 1.1. Продавець зобов`язується передати у власність Покупця асфальтобетонну суміш та бітум нафтовий, а Покупець прийняти і оплатити її. 1.2. Вартість товару встановлюється згідно договірної ціни. Якість товару повинна відповідати ДСТУ. 3.1. Здача-приймання товару проводиться уповноваженими представниками Покупця і Продавця. 3.2. Товар вважається прийнятим за кількістю тон, зазначений у накладній. 3.3. Датою передачі вважається дата одержання товару на АБЦ ТОВ "У мань доррембуд". 6.1. Оплата товару Покупцем здійснюється за договірною ціною шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок Продавця у 100% обсязі в 5-денний строк після підписання договору. Крім того сторони домовилися про те, що у разі затримки приймання товару Покупцем від Продавця Покупець сплачує Продавцю штраф за кожний день прострочення приймання товару у розмірі 0,1 % від його вартості (п. 7.2. Договору). Відповідно до п. 8.1. Договору всі спори й розбіжності, які можуть виникнути між сторонами при виконанні цього Договору, вирішуються шляхом переговорів, а при недосягненні згоди спір вирішується у суді в порядку визначеному законодавством України. Даний Договір набирає чинності в день підписання його двома Сторонами та діє до 31.12.2018 (п. 9.1. Договору) Договір підписаний представниками сторін, підписи посвідчені їх печатками. Факт належного виконання позивачем умов вищевказаного договору відповідачем не спростовується та підтверджується наступними доказами: · видатковою накладною № 23 від 23.05.2018 , довіреністю № 41 від 23.05.2018 Волощуку П.М., рахунком на оплату № 72 від 23.05.2018; · видатковою накладною № 26 від 24.05.2018 , рахунком на оплату № 76 від 24.05.2018 ; · видатковою накладною № 29 від 29.05.2018, рахунком на оплату № 82 від 29.05.2018 ; · видатковою накладною № 30 від 30.05.2018 рахунком на оплату № 83 від 29.05.2018; · довіреністю № 46 від 04.06.2018 Волощуку П.М., видатковою накладною № 36 від 04.06.2018, рахунком на оплату № 94 від 04.06.2018; · видатковою накладною № 38 від 05.06.2018 , рахунком на оплату № 97 від 05.06.2018 ; · видатковою накладною № 40 від 06.06.2018, рахунком на оплату № 99 від 06.06.2018 ; · видатковою накладною № 43 від 07.06.2018, рахунком на оплату № 108 від 07.06.2018; · видатковою накладною № 46 від 08.06.2018,рахунком на оплату № 109 від 09.2018 ; · видатковою накладною № 48 від 11.06.2018, рахунком на оплату № 113 від 11.06.2018; · видаткової накладної № 50 від 12.06.2018, рахунком на оплату № 116 від 12.06.2018 ; · видатковою накладною № 52 від 13.06.2018, рахунком на оплату № 123 від 13.06.2018; · видатковою накладною № 56 від 14.06.2018, рахунком на оплату № 125 від 14.06.2018; · видатковою накладною № 57 від 15.06.2018, рахунком на оплату № 126 від 15.06.2018; · видатковою накладною № 59 від 19.06.2018, рахунком на оплату № 129 від 19.06.2018; · видатковою накладною № 61 від 20.06.2018, рахунком на оплату № 130 від 20.06.2018; · видатковою накладною № 64 від 21.06.2018, рахунком на оплату № 133 від 21.06.2018; · видатковою накладною № 65 від 22.06.2018, рахунком на оплату № 134 від 22.06.2018; · видатковою накладною № 66 від 25.06.2018, рахунком на оплату № 135 від 25.06.2018; · видатковою накладною № 67 від 26.06.2018, рахунком на оплату № 142 від 26.06.2018; видатковою накладною № 69 від 27.06.2018 · рахунком на оплату № 143 від 27.06.2018 · довіреністю № 52 від 02.07.2018 року Сташевського М.Л. · видатковою накладною № 74 від 02.07.2018, рахунком на оплату № 147 від 02.06.2018; видатковою накладною № 75 від 03.07.2018 рахунком на оплату № 153 від 03.07.2018 · видатковою накладною № 76 від 04.07.2018, рахунком на оплату № 154 від 04.07.2018; · видатковою накладною № 77 від 05.07.2018 . Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України. Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ч. 1, ст. 611, ст. 612 ч. 1 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. При вирішенні спору суд виходить з того, що з огляду на положення ст. ст. 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов`язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які обумовлюються. Факт належного виконання позивачем умов вищевказаного договору відповідачем не спростовується. Судом встановлено те, що відповідачем не здійснено повну оплату поставленого позивачем товару, загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 50000,00 грн позивачем підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи. Також позивач відповідно до ст. 231 ГК України нарахував до стягнення штрафні санкції в розмірі 3500, 00 грн та пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 51 100,00 грн за період з 01.01.2019 до 18.10.2021 на суму 50 000,00 грн. Суд зауважує, що стягнення штрафу умовами договору не передбачено, а ст. 231 Господарського кодексу України визначає лише правило розрахунку штрафних санкцій, а їх розмір має бути закріплений у договорі. Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання, як сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Частина 2 ст. 549 Цивільного кодексу України визначає що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір. Пунктом 2 ч.2 ст.231 Господарського кодексу України закріплено, що у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Зі змісту наведеної норми випливає, що зазначені штрафні санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо скоєно господарське правопорушення у відносинах, в яких хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу чи пені. Тому, для застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 231 ГК України, позивачу необхідно було довести наявність усіх обставин, з якими законодавець пов`язує можливість стягнення зазначеного виду штрафних санкцій. Таким чином, у зв`язку із тим, що у договорі сторони не погодили конкретний розмір штрафу та пені за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, іншими актами цивільного законодавства конкретний розмір санкцій за вчинення зазначеного цивільного правопорушення не встановлено, а також з огляду на те, що невиконане відповідачем договірне зобов`язання має саме грошовий характер, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем штрафу та пені, а тому в цій частині відмовляє в задоволенні позову. Щодо заявленого відповідачем застосування наслідків спливу позовної давності на момент звернення позивача до суду. Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В п. 1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" вказано, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що прострочення виконання зобов`язання відповідачем щодо оплати вартості товару почалося 06 липня 2018 року. Оскільки відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, а перебіг позовної давності в даному випадку починається з 06.07.2018, то позовна давність на момент звернення позивача до суду (20.10.2021) сплинула. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до положень ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. За змістом ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, судом встановлено, що охоронюване законом право позивача на отримання повної оплати за поставлений товар було порушено, але оскільки сплив строк позовної давності і про це зроблено заяву відповідачем до прийняття рішення у справі, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення основного боргу у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ст. 129 ГПК України, у зв`язку із прийняттям судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення.

Результат: denied