Вид судочинства: commercial
Суддя: Сташків Р.Б.
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02

Обставини справи:
Автомобіль PEUGEOT/301, д.р.н. [NUMBER] , було застрахований позивачем за договором добровільного страхування транспортного засобу КАСКО № 207.20.000003/81 від 23.02.2022 (далі - Договір страхування). 10.02.2023 о 16:20 год, на вул. Скляренко у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Honda CR-V», державний номерний знак « [NUMBER] » під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Peugeot/301», державний номерний знак № [NUMBER] . Відповідно до постанови Оболонського районного суду міста Києва №756/2454/23 від 11.04.2023 [PERSON] визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП. Внаслідок зазначеної ДТП було пошкоджено автомобіль «Peugeot/301», державний номерний знак № [NUMBER] (застрахований транспортний засіб). Власником застрахованого транспортного засобу є ТОВ «УЛФ-Фінанс». У зв`язку з наведеними обставинами 15.02.2023 страхувальник звернувся до позивача із заявою про подію та на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу, копія якої містяться в матеріалах справи. Судом також встановлено, що на підставі: акта огляду транспортного засобу від 15.02.2023, акта виконаних робіт №ЗН-2042055 від 23.05.2023, позивачем був здійснений розрахунок страхового відшкодування та складено страховий акт. Відповідно до вказаного акта сума страхового відшкодування склала 34327,10 грн. З матеріалів справи вбачається, що сума страхового відшкодування у сумі 34327,10 грн була перерахована позивачем на рахунок ремонтного СТО, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 23.02.2023 № 68808155. Вирішуючи вказаний спір суд застосовує норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що діяв на час настання спірних правовідносин. Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Суд зазначає, що достатнім доказом фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, у даному випадку є відповідне платіжне доручення. Відтак, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув права потерпілої у ДТП особи в межах здійсненої виплати у вищенаведеній сумі. З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , який керував автомобілем «Honda CR-V», державний номерний знак « [NUMBER] » була застрахована за полісом ЕP/211321575 у відповідача (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб - 160000,00 грн, франшиза - 0,00 грн). Отже, відповідач є особою, на яку вказаним полісом покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації зазначеного автомобіля «Honda CR-V», державний номерний знак « [NUMBER] » на момент ДТП. З матеріалів справи вбачається, позивач звернувся до відповідача із заявою від 16.03.2023 № 3,23,00544-СК на виплату страхового відшкодування на суму 34327,10 грн. З листа №0998 від 15.06.2023 наданого відповідачем у відповідь на вказану заяву вбачається, що останнім було здійснено виплату (за вирахуванням франшизи по КАСКО у сумі 4742,73 грн) страхового відшкодування у сумі 6858,08 грн. Позивач зазначає, що ним було проведено дослідження щодо визначення вартості відновлюваного з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, відповідно до якого вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу складає - 33295,92 грн ремонту. На підтвердження чого надано копію висновку про вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу від 11.06.2024 (ФОП Залуцький Сергій Владиславович) вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,3762) становить 33295,92 грн. Позивачем підтвердив часткову оплату відповідачем суми страхового відшкодування у розмірі 6858,08 грн та заявив цей позов про стягнення з відповідача 26437,84 грн страхового відшкодування (33295,92 грн - 6858,08 грн). Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що позивач своїми діями позбавив можливості відповідача визначити розмір шкоди заподіяної застрахованому авто та позивачем порушено порядок визначення розміру завданої шкоди. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. За пунктом 36.2 статті 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна норма міститься у статті 9 Закону України "Про страхування". Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу серії ЕР № 211321575, а також положення статей 12, 22, 29 Закону, та статей 993, 1192 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що у відповідача в зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в розмірі суми, право на вимогу якої перейшло до останнього. Беручи до уваги підтверджену матеріалами справи суму сплаченого позивачем страхового відшкодування у розмірі 34327,40 грн з урахуванням висновку про вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу від 11.06.2024 вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 33295,92 грн, а також враховуючи встановлений полісом серії ЕР № 211321575 ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб, у розмірі 160 000,00 грн та франшизи - 0,00 грн, суд дійшов висновку про те, що у відповідача в зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в розмірі 33295,92 грн. При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на норми статті 34 Закону, оскільки останні не передбачають обов`язку страховика потерпілої особи повідомляти страховика винної в ДТП особи про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу. Зокрема, відповідно до пунктів 34.1 та 34.2 статті 34 Закону страховик зобов`язаний протягом 2-х робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10-ти робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Тобто, саме на відповідача, як страховика винної в ДТП особи, після отримання нею заяви на регламенту виплату покладається обов`язок здійснити передбачені статтею 34 Закону дії. При цьому, судом враховано, що відповідач не звертався до позивача із запитами на отримання додаткових документів, фото тощо для з`ясування даних, необхідних для оцінки розміру завданої шкоди. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. У свою чергу, відповідач рішення про відмову у виплаті регламентної виплати позивачу в порядку статті 36 Закону не надав і таке рішення в матеріалах даної справи відсутнє. Разом з тим, відповідач частково сплатив суму страхового відшкодування у сумі 6858,08 грн, а тому позивачем було заявлено до стягнення 26437,84 грн. Також відповідачем не надано суду доказів на спростування встановленої позивачем вартості відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу (з урахуванням визначеного позивачем коефіцієнту фізичного зносу на який було зменшено розрахунок) внаслідок його пошкодження в ДТП. Відповідач не спростував й розраховану позивачем суму страхового відшкодування. Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 26437,84 грн підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Отже, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України). Як зазначено судом вище, обов`язок відповідача зі сплати страхового відшкодування ґрунтується за приписах актів цивільного законодавства. Цей обов`язок є простроченим. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки у відповідача виник обов`язок зі сплати страхового відшкодування, тобто виникло грошове зобов`язання, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 625 ЦК України. Ця норма встановлює відповідальність за порушення будь-якого грошового зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, в тому числі і такого, що не засновано на договорі. За розрахунком позивача, перевіреним судом, до стягнення з відповідача підлягають 1723,17 грн 3% річних. Разом з тим, за перерахунками суду розрахунку інфляційних втрат, суд дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача 5106,41 грн інфляційних втрат, у решті заявленої до стягнення суми суд відмовляє. Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України). З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" (01033, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 69; ідентифікаційний код 19350062) на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" (04073, місто Київ, пр. Степана Бандери, 22; ідентифікаційний код 36086124) 26437 (двадцять шість тисяч чотириста тридцять сім) грн 84 коп. страхового відшкодування, 1723 (одну тисячу сімсот двадцять три) грн 17 коп. 3% річних, 5106 (п`ять тисяч сто шість) грн 41 коп. інфляційних втрат, а також 2417 (дві тисячі чотириста сімнадцять) грн 80 коп. судового збору. У решті позову відмовити. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України. Суддя Р.Б. Сташків

Результат: partial