Вид судочинства: civil
Суддя: Демінська О. І.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування позову зазначила, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку, окрім інших, зареєстрована донька позивачки [PERSON] , яка з 2007 року за місцем реєстрації не проживає. Посилаючись на викладене позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а також примусово зняти її з реєстраційного обліку в даному будинку. Ухвалою суду від 30.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. У судове засідання, яке призначалося судом на 25.11.2021 року та 30.12.2021 року позивач не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В даній заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. Відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч. 9 ст. 28 ЦПК), неодноразово викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомила, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. Вивчивши доводи позовної заяви, матеріали справи, судом встановлено наступне. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за №3477-ІV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180389279 від 10.09.2019 року. Відповідно до довідки Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 170 від 27.08.2021 року, до складу сім`ї [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , входять чоловік - [PERSON] , син - [PERSON] , внучка - [PERSON] , внучка - [PERSON] , правнучка - [PERSON] , дочка - [PERSON] та зять - [PERSON] . За даними Сухоєланецької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (довідка № 171 від 27.08.2021 року) [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але вже більше десяти років за цією адресою не проживає. Згідно до акту обстеження факту проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в період з 01 березня 2007 року по теперішній час від 11.10.2021 року, [PERSON] , старостою Новошмідтівського старостинського округу Сухоєланецької сільської ради, проведено бесіду з [PERSON] та [PERSON] , в результаті якої було встановлено, що дійсно [PERSON] , 1969 року народження, з 16.09.1969 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 01.30.2007 року по теперішній час в даному будинку не проживала і не проживає. Місце її перебування сусідам і родичам не відоме. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно положень ст. ст. 150, 155 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник такого будинку (квартири) не може бути позбавлений права користування ним, крім випадків, установлених законодавством України. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема і шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, щодо яких відпали законні підстави для користування майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже право членів сім`ї власника будинку користуватись відповідними жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Крім того, частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. За такого наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Отже, наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживає в ньому тривалий період. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом без поважних причин, суд вважає встановленим. Доказів існування домовленостей відповідача із позивачем щодо порядку користування житловим будинком суду не надано. Відтак, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, а вимога щодо примусово зняття відповідачки з реєстраційного обліку є зайвою, оскільки випливає з рішення суду, що і є підставою для проведення відповідних реєстраційних дій компетентним органом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Резолютивна частина:
Позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити. Визнати [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн.

Результат: granted