Вид судочинства: commercial
Суддя: Трофименко Т.Ю.
Дата ухвалення: 2025-01-13 00:00:00+02

Обставини справи:
16.03.2001 внаслідок укладення договору купівлі-продажу частини квартири із громадянами [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. та зареєстрованим в реєстрі за № 13-452, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Централ Юропіан Девелопмент Україна Т.О.В.» отримало у власність 72/100 частин квартири [ADDRESS] . Як визначено у п. 1 вказаного договору, квартира загальною площею 104,20 кв.м., складається з чотирьох жилих кімнат площею 61,90 кв.м. Відповідно до пунктів 6, 8 зазначеного вище договору від 16.03.2001, покупець набуває право власності на частину квартири з моменту укладення договору при умові його нотаріального посвідчення. Покупець користується квартирою згідно Правил користування приміщеннями житлових будинків, прибудинковими територіями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, п. 13 цих Правил нотаріусом роз`яснено. Розпорядженням Президії Національної академії наук України від 02.03.2000 № 291 на виконання постанови Бюро Президії НАН України від 24.12.1998 № 427 «Про створення Державного житлово-комунального підприємства НАН України» в порядку перерозподілу майна НАН України на баланс Державного житлово-комунального підприємства НАН України (позивача) передано, зокрема, житлові будинки та гуртожитки згідно з додатком 1, у тому числі жилий будинок [ADDRESS] . Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначає, що ним свої обов`язки із надання відповідачу комунальних послуг у період з 01.10.2019 по 01.01.2024 виконано належним чином, тоді як відповідач своїх обов`язків зі сплати комунальних послуг не виконує, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 17 005,44 грн. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частинами 2, 3 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Так, підставою для заявлених позовних вимог позивач вказав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572 (надалі - Правила). Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пунктів 4, 5 Правил (в редакції, чинній станом на дату отримання відповідачем у власність квартири) власник житла за рахунок власних коштів оплачує всі витрати, пов`язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Технічне обслуговування і ремонт елементів житлових будинків і зовнішнього благоустрою, санітарне обслуговування допоміжних приміщень житлових будинків і прибудинкових територій здійснюють на договірній основі з власниками житла або з уповноваженим ними органом відповідні підприємства, які повинні дотримувати вимог цих Правил. Відповідно до приписів п. 7 Правил (в редакції, чинній у визначений позивачем період надання послуг) власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; норми споживання комунальних послуг (далі - норми споживання) - кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством (пункти 2, 5, 6, 10, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Положеннями частин 1-3 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Істотними умовами договору про надання житлово-комунальної послуги є: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуги; 6) порядок оплати послуги; 7) порядок і умови внесення змін до договору, в тому числі щодо ціни послуги; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження його дії та розірвання. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок індивідуального споживача укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами законодавства споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.05.2014 р. у справі № 5011-31/17255-2012. Разом з тим, суд зазначає, що у разі не укладення сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг позивач повинен довести надання таких послуг. При цьому, факт здійснення господарської операції з надання послуг підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним особисто житлово-комунальних послуг відповідачу за адресою: вул. Богдана Хмельницького, буд. 42, кв. 42, на суму 17 005,44 грн. Зокрема, матеріали справи не містять актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), які б підтверджували надання позивачем послуг саме відповідачеві, а також доказів надсилання позивачем відповідачу відповідних актів чи рахунків щодо сплати комунальних послуг. Єдиним доказом, наданим позивачем на підтвердження заявленої до стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 17 005,44 грн за комунальні послуги, є складена самостійно позивачем довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку № 9236 ( [NUMBER] ). Однак, доказів того, що вказаний у цій довідці особовий рахунок належить саме Товариству з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Централ Юропіан Девелопмент Україна Т.О.В.» позивачем не надано, як і не надано документів, якими б затверджувались визначені у довідці тарифи. У зазначеній довідці взагалі не конкретизовано за які саме послуги нараховувалась плата, а також відсутні обсяги надання відповідних послуг у спірному періоді. Крім того, із довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № [NUMBER] ( [NUMBER] ) вбачається, що плата була розрахована виходячи із площі квартири - 104,2 кв.м., тоді як відповідачу за договором купівлі-продажу частини квартири, укладеним 16.03.2001 із громадянами [PERSON] та [PERSON] , було передано у власність лише 72/100 частин квартири [ADDRESS] . Також суд констатує, що вказана довідка не містить жодних підписів ані з боку позивача, ані з боку відповідача, а тому з урахуванням зазначеного, не може вважатися належним доказом виникнення у відповідача обов`язку зі сплати на користь позивача суми коштів у розмірі 17 005,44 грн. В свою чергу, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Централ Юропіан Девелопмент Україна Т.О.В.» зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , а тому суд критично ставиться до того, що на відповідача покладений обов`язок зі сплати комунальних послуг, що постачалися до квартири [ADDRESS] . Будь-яких доказів належності того, що відповідач у період з 01.10.2019 по 01.01.2024 був власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, зокрема, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до матеріалів справи не надано. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання ним відповідачеві відповідних житлово-комунальних послуг у заявлений період, як і не надано доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати таких послуг за відсутності укладеного між сторонами договору. За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За встановлених при розгляді даної справи обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами заявлену до стягнення з відповідача суму заборгованості за комунальні послуги, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
В задоволенні позову відмовити повністю. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Дата складання та підписання повного тексту рішення: 13.01.2025. Суддя Т. Ю. Трофименко

Результат: denied