Вид судочинства: commercial
Суддя: Левкут В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-11 00:00:00+02

Обставини справи:
Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізька пивна компанія" (постачальником, позивачем у справі) та фізичною особою-підприємцем Колтуновою Аліною Володимирівною (покупцем, відповідачем у справі) 29.11.2018 укладений договір поставки продукції № ЗПК-4076 (надалі - Договір поставки), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити продукцію покупцю згідно замовлення покупця, а покупець зобов`язався своєчасно приймати цю продукцію, оплачувати її вартість на умовах даного договору та повертати зворотну тару в строк та на умовах, передбачених цим договором (п. 1 розділу І Договору). Продукція доставляється централізовано транспортом постачальника або, за бажанням покупця, шляхом самовивозу зі складу постачальника. Місце доставки продукції узгоджується сторонами при прийнятті замовлення. Прийняття покупцем продукції вважається підтвердженням узгодження кількості, ціни та асортименту продукції. Підтвердженням факту узгодження умов доставки продукції є підписана сторонами товарно-транспортна накладна та/або видаткова накладна (далі по тексту - "накладна"). Після підписання сторонами накладної, претензії щодо кількості та якості (крім прихованих недоліків) продукції постачальником не розглядаються (п. 3 розділу І Договору поставки). Договір вступає в дію з моменту підписання і діє до "31" грудня 2018 року. Якщо за тридцять календарних днів до закінчення строку дії цього договору жодна із сторін письмово не повідомить про своє бажання розірвати цей договір або між сторонами не буде укладений новий договір, останній вважається кожен раз продовженим на наступний календарний рік і на тих самих умовах. В частині зобов`язання покупця щодо оплати продукції та повернення (або відшкодування вартості) зворотної тари, цей договір діє до моменту повного виконання зазначених зобов`язань (п. 6 розділу І Договору поставки). Відповідно до п. 7 розділу І Договору поставки цей договір може бути достроково розірваним за вимогою однієї із сторін, при умові виконання своїх зобов`язань за цим договором. Сторона, що вимагає розірвання цього договору, зобов`язана письмово попередити про це іншу сторону не пізніше ніж за двадцять днів до дати розірвання цього договору. За визначенням п. 4 розділу VIII Договору поставки, в разі закінчення терміну дії цього договору або в разі припинення роботи зі сторони покупця, останній повинен повернути постачальнику в термін не більше 15 діб все рекламне та інше обладнання, яке знаходилось в користуванні покупця. Крім того, сторонами 04.04.2019 укладений додаток до Договору поставки продукції №ЗПК-4076 від 29.11.2018, відповідно до умов п. 1.1 якого, з метою сприяння продажу продукції, постачальник передає покупцю торгове обладнання (зокрема, але не виключно - холодильне обладнання, обладнання для розливу пива, інше торгівельне обладнання) (надалі - торгове обладнання або обладнання). Відповідно до п. 1.2 додатку до договору визначений стан переданого обладнання: в діючому стані, технічно справне, комплектне, відповідало технічним нормам та придатне для користування у відповідності до мети, визначеної у п. 1.1 даного додатку. Згідно з п.п. 2.3.1, 2.3.10, 2.3.13, 2.3.14 додатку до договору поставки продукції відповідач зобов`язався: - з моменту прийняття обладнання покупцем для цілей, передбачених даним додатком, і до моменту повернення обладнання постачальнику, здійснювати продаж, підтримувати наявність та асортимент продукції, що реалізується постачальником згідно укладеного постачальником та покупцем договору поставки продукції; - не змінювати місцезнаходження обладнання, що було передано у відповідності до даного додатку, без письмового погодження такого переміщення з постачальником; - утримувати обладнання у належному технічному стані та дотримуватися належного режиму експлуатації, транспортування та зберігання обладнання, а також забезпечувати збереження нанесених на обладнання маркувань, включаючи найменування бренду, таблички, наклейки та інші позначення, що містять заводські та інвентарні номери, номери агрегатів та/або іншу інформацію, нанесену виробником обладнання чи постачальником; - самостійно і за свій рахунок забезпечити належне збереження обладнання, унеможливити доступ до обладнання некомпетентних та неуповноважених осіб. Пунктами 1.3, 2.3.12 додатку до договору поставки продукції передбачено, що обладнання повинно бути повернуто покупцем та прийнято постачальником протягом 10 (десяти) робочих днів з дати закінчення/припинення дії Договору поставки продукції (в тому числі дострокового) у діючому стані, технічно справне та комплектне, з урахуванням його нормального зносу. Відповідно до п. 4.2 додатку до договору поставки продукції у випадку втрати, у тому числі повного знищення (окрім випадків, що мають підтвердження актами відповідних органів і які виникли внаслідок дії обставин непереборної сили), або неповернення в строк/термін, передбачений п. 2.3.12, у випадках, передбачених абзацом 2 п. 2.3.15, або невиконання покупцем 2.3.13 даного додатку, що призвело до неможливості подальшого користування обладнання, покупець зобов`язаний у вказаний термін відшкодувати постачальнику вартість такого обладнання (залежно від типу обладнання, зазначеного в акті приймання-передачі обладнання) згідно наступних еквівалентів вартості в Євро, перерахованих в гривню виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до Євро станом на дату здійснення відшкодування (за одиницю Обладнання, в тому числі ПДВ): - холодильна шафа однодверна - 550 Євро; холодильна шафа дводверна - 934 Євро; холодильна шафа прикасова - 704 Євро; холодильна шафа барна - 296 Євро; холодильна шафа однодверна (після відновлення) - 640 Євро; холодильна шафа дводверна (після відновлення) - 1047 Євро; - одноканальне обладнання по розливу пива - 445 Євро; двоканальне обладнання по розливу пива - 594 Євро; трьохканальне обладнання по розливу пива - 774 Євро; чотирьохканальне обладнання по розливу пива - 922 Євро; п`ятиканальне обладнання по розливу пива - 1032 Євро; шестиканальне обладнання по розливу пива - 1296 Євро; - парасоля -192 Євро, шатро поліестер - 338 Євро; шатро ПВХ - 540 Євро; меблі 80 см*80см - 68 Євро; меблі 120 см*80 см - 102 Євро; комплект меблів (стіл та дві лавки) - 86 Євро. Вартість іншого обладнання відшкодовується покупцем виходячи з його вартості в гривні, що була вказана у відповідному Акті приймання-передачі обладнання, з множенням такої вартості на відношення офіційного курсу гривні до Євро, визначеному НБУ станом на дату здійснення відшкодування, до курсу гривні до Євро, визначеному НБУ станом на дату введення такого Обладнання в експлуатацію (з додаванням до такої вартості суми ПДВ). Позивач передав відповідачу у строкове користування, а відповідач прийняв обладнання на загальну суму 4800,00 грн. без ПДВ, про що свідчить акт приймання-передачі обладнання № 18935/001-1027 від 04.04.2019. Згідно акту прийому-передачі обладнання № 18935/002 від 02.05.2019 позивачем передано, а відповідачем прийнято торгове обладнання згідно наведеного переліку, на загальну суму 43415,77 грн. без ПДВ. Зауважень до якості, цілісності та комплектності отриманого обладнання покупець не має. Позивач 14.07.2020 надіслав відповідачу лист № 743 від 13.07.2020, в якому вказав, що договір поставки продукції від 29.11.2018 № ЗПК-4076 слід вважати розірваним, починаючи з двадцять першого календарного дня з моменту отримання даного повідомлення. Також позивач вказаним листом, посилаючись на п.п. 1.3, 2.3.12 додатку до договору поставки продукції, просив протягом 10 робочих днів з моменту розірвання договору поставки повернути постачальнику - товариству з обмеженою відповідальністю "Запорізька пивна компанія" отримане за актом приймання-передачі обладнання, а в разі його неповернення в зазначений термін - відшкодувати його вартість. На підтвердження направлення вказаного листа на адресу відповідача надано копію фіскального чеку від 14.07.2020. Невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення отриманого від позивача у користування торгового обладнання у визначений строк та невідшкодування його вартості стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 29.05.2020 внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Колтунової Аліни Володимирівни на підставі власного рішення. Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті). Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням. За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 № 908/1568/18. Враховуючи, що спір між сторонами у справі № 908/2823/20 виник з господарських відносин у зв`язку із невиконанням договору поставки продукції № ЗПК-4076 від 29.11.2018 та додатку до договору від 04.04.2019, справа розглядається за правилами господарського судочинства. Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. В силу п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні приписи містить ст. 193 Господарського кодексу України. Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 52258,36 грн. вартості неповернутого обладнання, переданого на виконання додатку до Договору поставки продукції. Укладений сторонами 04.04.2019 додаток до Договору поставки продукції, за своєю правовою природою є договором позички. Відповідно до ст. 827 Цивільного кодексу України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 833 Цивільного кодексу України передбачено, що користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Згідно із ч. 2 ст. 834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за Договором поставки, листом №743 від 13.07.2020 позивач повідомив відповідача про розірвання Договору поставки продукції № ЗПК-4076 від 29.11.2018 та просив протягом 10 робочих днів з моменту розірвання договору поставки повернути отримане за актом приймання-передачі обладнання або відшкодувати вартість вказаного обладнання. Відповідачем не повернуті: - пристрій для розливу пива «Пегас», інв. № 959810; - пристрій для розливу пива «Пегас», інв. № 960006; - 6 комплектів дерев`яних меблів «Оболонь», інв. №№ 1000505, 1000541, 1002505, 1002529, 1177397, 1177398; - Тайфун-90М №030…122, інв. № 9393401183879. Згідно з наданим позивачем розрахунком, здійсненим згідно умов п. 4.2 додатку до договору поставки, загальна вартість неповернутого майна у гривні з врахуванням ПДВ складає 52258,36 грн. Судом перевірено наданий позивачем розрахунок та визнано його правильним. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Факт порушення відповідачем умов, визначених змістом зобов`язання, та факт неповернення відповідачем наданого у користування обладнання або відшкодування його вартості є доведеним. Доказів погашення вартості неповернутого обладнання відповідачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд визнав, що позовна вимога про стягнення з відповідача 52258,36 грн. вартості неповернутого обладнання заявлена обґрунтовано і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не скористався наданим йому законом правом відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України, не надав до суду доказів, які могли б свідчити про належне виконання зобов`язань щодо повернення наданого йому у користування позивачем обладнання або відшкодування його вартості у визначений законом строк. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог у повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору, відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача. Враховуючи викладене,

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] ; ІПН [NUMBER] ; [INFO] ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізька пивна компанія" (69002, м. Запоріжжя, вул. Шкільна/ вул. Фортечна, 40/7, прим. 37, ідентифікаційний код 37407653) 52258,36 грн. (п`ятдесят дві тисячі двісті п`ятдесят вісім грн. 36 коп.) вартості неповернутого обладнання та 2102,00 грн. (дві тисячі сто дві грн. 00 коп.) судового збору. Видати наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 13.01.2021. Суддя В.В. Левкут

Результат: granted