Вид судочинства: civil
Суддя: Князєв В. Б.
Дата ухвалення: 2023-01-03 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] звернуся до суду з позовною заявою та свої вимоги мотивує тим, що він працював вчителем англійської мови в Комунальній установі Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №20 м. Суми, Сумської області з 01.09.2021 до 31.05.2022, відповідно до наказу від 31.08.2021 про прийняття його на роботу.17 травня 2022 року він звернувся до директора даної школи з заявою, в якій просив директора надати йому оплачувану щорічну відпустку з 01.06.2022.31 травня 2022 року він отримав відповідь від 31.05.2022 на його заяву. В даній відповіді директор школи відмовила надати йому щорічну оплачувану відпустку.31 травня 2022 рокуйого було звільнено з роботи.06 червня 2022 року він отримав наказ про звільнення. У зв`язку з цим просить суд зобов`язати Комунальну установу Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №20 м. Суми, Сумської області надати йому оплачувану щорічну відпустку з 01.06.2022. Представник відповідача - Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 20, м. Суми, Сумської області, якому направлялася копія позовної заяви з додатками, відзив на позов не подав. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу з 01.09.2021 до 31.05.2022, на посаду учителя англійської мови до Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 20, м. Суми, Сумської області (а.с. 7). 17.05.2022 [PERSON] звернувся до Директора Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 20, м. Суми, Сумської області із заявою про надання йому відпустки (а.с. 11). [PERSON] 31.05.2022 було надано відповідь на його заяву від 17.05.2022 (а.с. 6). 31.05.2022 [PERSON] було звільнено на підставі закінчення строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 9). Згідно статті 45 Конституції України, - кожен, хто працює, має право на відпочинок. Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України (стаття 1 Закону). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», - право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Згідно з ст. 10 Закону України «Про відпустки». - конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується мiж працiвником i власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працiвника про дату початку вiдпустки не пізніше, як за два тижнi до встановленого графiком термiну. Змiна термiнiв надання вiдпусток, вiдображених у графiку, може бути проведена за узгодженням сторiн трудового договору i за умови виникнення обставин, що змушують перенести щорiчну вiдпустку. Якщо працiвник просить перенести вiдпустку, наприклад за сiмейних обставин, на iнший перiод чи надати її в стислi термiни i роботодавець не заперечує щодо змiни у графiку перiоду використання ним вiдпустки, то не вбачається порушення законодавства про вiдпустки. Згiдно зi ст. 21 Закону України «Про відпустки», - заробiтна плата працiвникам за час вiдпустки виплачується не пiзнiше нiж за три днi до її початку. Водночас, вiдповiдно до параграфу 2 ст. 7 Конвенції № 132 «Про оплачуванi вiдпустки (переглянута в 1970 роцi)», ратифiкованої Законом України від 29.05.2001 №2481-ІІІ, суми, що належать до виплати за час вiдпустки (частину), виплачуються зацiкавленiй особi до вiдпустки, якщо iнше не передбачене угодою, яка стосується цiєї особи i роботодавця. Згідно Роз`яснення Мінсоцполітики, наведені в листі від 05.01.2012 № 7/13/133-12, - інший строк виплати відпусткових повинен бути передбачений угодою між роботодавцем і працівником. Працівник може зазначити цей момент у своїй заяві на надання відпустки, а роботодавець - у наказі про надання відпустки. Отже, враховуючи положення названої статтi Конвенцiї i те, що конкретний перiод надання щорiчної вiдпустки або її частини узгоджується мiж працiвником та роботодавцем, за потреби отримання частини щорiчної вiдпустки у стислi термiни, як вже зазначено вище, в заявi працiвник може висловити своє бажання про одержання заробiтної плати за неї в термiни, визначенi мiж ним i роботодавцем. Згідно ч. 12 ст. 10 Закону України «Про відпустки», - щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються зокрема: - жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю; - одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків. З викладеного вбачається, що щорічна відпустка надається працівнику відповідно до встановленого графіку, узгодженого між працівником та роботодавцем. Разом з тим певній категорії працівників щорічна відпустка може надаватися поза межами графіку відпусток за їх бажанням в зручний для них час. Надання відпустки в зручний для працівника час передбачає, що під час складання графіка відпусток насамперед з`ясовується, коли працівнику, який має відповідне право, буде зручно отримати відпустку, а не те, що працівник може використовувати право на відпустку на власний розсуд. Право працівника на використання відпустки із подальшим звільненням передбачено ст. 3 Закону України «Про відпустки». Так за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. У ч. 1 ст. 3 Закону № 504 ідеться про безстроковий трудовий договір. Як бачимо, у разі звернення працівника з бажанням використати відпустку з подальшим звільненням роботодавець має забезпечити реалізацію такого права. Отже, якщо працівник звернеться із таким проханням, роботодавець не може відмовити у його задоволенні. Іншу ситуацію спостерігаємо при реалізації права на використання відпустки із подальшим звільненням через припинення строкового трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. Це висвітлено у ч. 2 ст. 3 Закону № 504. Так ось у ній законотворець уже оперує такими словами, як «може надаватися». Якраз вони й дають змогу вважати, що роботодавець може, але не зобов`язаний задовольнити прохання працівника стосовно реалізації ним права, вказаного у ч. 2 ст. 3 Закону № 504. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, - підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Верховним Судом в постанові від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, сформульовано правовий висновок, згідно якого припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов`язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку (Постанова Сумського апеляційного суду 16 грудня 2021 року, номер провадження 22-ц/816/1404/21). Наказом № 132-К від 31.08.2021 [PERSON] було прийнято на роботу з 01.09.2021 до 31.05.2022, даний наказ був підписаний позивачем, що повністю підтверджує його обізнаність про обставини укладення трудового договору на певний строк. Отже, працівник, укладаючи строковий трудовий договір, надає добровільну згоду на його припинення у визначений сторонами в трудовому договорі строк. Оскільки щорічна відпустка згідно зі ст. 6 Закону України «Про відпустки» надається за відпрацьований робочий рік, а не календарний, працівник, який уклав строковий трудовий договір, має право на таку відпустку тривалістю, пропорційною до відпрацьованого часу до дати припинення повноважень. З огляду на викладене враховуючи, що [PERSON] був прийнятий на роботу з 01.09.2021 до 31.05.2022, відповідно до наказу № 132-К від 31.08.2021, був ознайомлений з ним, що посвідчив власним підписом 31.08.2021, таким чином надав добровільну згоду на його припинення у визначений строк, а саме 31.05.2022, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки діючим законодавством не передбачені гарантії надання щорічної відпустки після закінчення строкового трудового договору. На підставі вищевикладеного та

Резолютивна частина:
В позові [PERSON] до Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 20, м. Суми, Сумської області про зобов`язання надати щорічну оплачувану відпустку відмовити за необґрунтованості. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду.

Результат: other