Вид судочинства: commercial
Суддя: Сівакова В.В.
Дата ухвалення: 2011-02-11 00:00:00+02

Обставини справи:
По первісному позову Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява підписана представником за довіреністю - [PERSON] 01.12.2010. При цьому до позовної заяви додана довіреність за № 16/11/10 від 16.11.2010 з якої вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «НМК-трейд»доручило представляти свої інтереси [PERSON] з правом підпису позовних заяв. Позивач наполягає, що позовна заява була підписана особою [PERSON], яка не мала права її підписувати, оскільки всі довіреності, видані на представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «НМК-трейд»на імя [PERSON] до 29.11.2010 були скасовані наказом директора ТОВ «НМК-трейд» від 29.11.2010 № 16в/д. Стаття 249 Цивільного кодексу України визначає, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Юридичне значення такого повідомлення полягає в тому, що довіреність, яка скасована, зберігає чинність щодо представника, особи, яку представляють, прав та обов'язків третьої особи, з якою представник уклав правочин, до тих пір, допоки вони не довідаються або не матимуть змоги довідатися про скасування довіреності. В наказі № 16в/д від 29.11.2010, яким скасовано всі довіреності видані на представництво інтересів ТОВ «НМК-тейд»на імя [PERSON] до 29.11.2010 та вказано про необхідність повідомлення останньої про скасування її довіреностей, стоїть відмітка наступного змісту «з наказом ознайомлена проставлений підпис /[PERSON]Ю./». Що свідчить про відсутність дати, коли саме [PERSON] була повідомлена про скасування довіреностей, тому неможливо встановити чи дійсно станом на день підписання позову [PERSON] не мала належних повноважень. У звязку з неподанням позивачем доказів, того, коли саме [PERSON] була ознайомлена з наказом директора ТОВ «НМК-трейд»від 29.11.2010 № 16в/д ухвалами суду від 13.01.2011 та від 27.01.2011(повторно) було зобовязано позивача подати належні докази на підтвердження того коли саме (із зазначенням дати) було повідомлено [PERSON] про скасування виданих на її імя довіреностей. Позивачем було надано витяг з журналу ознайомлення з наказами, з якого вбачається, що [PERSON] була ознайомлена з наказом № 16в/д від 29.11.2010 про скасування довіреностей 29.11.2010. В судовому засіданні 01.02.2010 представником позивача [PERSON] було надано суду оригінал журналу ознайомлення з наказами, в якому міститься відмітка та підпис [PERSON] про те, що [PERSON] була ознайомлена з наказом 29.11.2010 від № 16в/д, саме 29 листопада 2010 року. На підставі зазначених доказів, судом було встановлено, що [PERSON] була ознайомлена з наказом про скасування виданих на її імя довіреностей 29.11.2010, тобто до моменту підписання нею позовної заяви. Пункт 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для залишення первісного позову без розгляду на підставі п. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України. Згідно п. 9 розяснень Вищого господарського суду України № 02-5/612 від 23.08.1994 «Про деякі питання практики застосування статей 80 та 81 Господарського процесуального кодексу України»(зі змінами від 29.12.2008) при вирішенні питань розподілу судових витрат необхідно мати на увазі, що відповідно до пункту 3 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 № 7-93 «Про державне мито»останнє підлягає поверненню позивачеві тільки у випадках припинення провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 80 ГПК. В усіх інших випадках застосування статей 80 та 81 ГПК державне мито поверненню не підлягає. Враховуючи викладене витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за первісним позовом покладаються на позивача. По зустрічному позову Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. 21.09.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «НМК-трейд»та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Брокбізнес»було укладено договір № 004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна (далі - договір), за яким позивач виступає страхувальником, а відповідач страховиком. Пунктом 10.4 договору встановлено, що у випадку несплати страхувальником страхових платежів (обумовленої частини) у визначенні п. 3.2. строки даного договору, дія Договору призупиняється з 00 годин дати, наступної за датою, вказаною, як дата сплати страхового платежу (обумовленої частини), і відновлюється з 00 годин дати, наступної за датою надходження зазначених коштів на поточний рахунок страховика. Страховик не буде нести відповідальність за випадки, що відбулись на протязі строку призупинення дії Договору». Судом встановлено, що зазначений договір страхування було укладено сторонами у письмовій формі, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 981 Цивільного кодексу України. Пунктом 10.4 договору регламентовано правовідносини сторін у випадку несплати страхувальником страхових платежів у строки передбачені договором страхування. Сторони договору дійшли згоди, що у випадку не виконання страхувальником свого обовязку по сплаті страхових платежів у передбачені договором строки, дія договору призупиняється. Частиною 4 ст. 16 Закону України «Про страхування»встановленні обовязкові умови, які повинен містити договір страхування. Згідно абз. 17 ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування»договір страхування повинен містити інші умови за згодою сторін. Враховуючи принцип свободи договору встановлений ст. 627 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 67 Господарського кодексу України сторони договору мали всі законні права погодити наявність умов, передбачених 10.4 договору добровільного страхування заставного майна № 004/009-27896/011МА від 21.09.2009, у своїх правовідносинах. Зміст п. 10.4 договору добровільного страхування заставного майна № 004/009-27896/011МА від 21.09.2009 не суперечить чинному цивільному законодавству України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Проаналізувавши текст договору № 004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна від 21.09.2009 було встановлено, що сторони досягли всіх істотних умов договору страхування визначених ст. 982 Цивільного кодексу України. Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що п. 10.4 договору № 004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна від 21.09.2009 або зазначений договір в цілому були визнанні судом не дійсним і таке рішення набуло законної сили. Підстав для визнання договору №004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна від 21.09.2009 недійсним в силу закону (нікчемним), чинним Цивільним кодексом України не передбачено. Враховуючи зазначене вище, у суду відсутні підстави вважати п. 10.4 договору №004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна від 21.09.2009 недійсним, а отже, враховуючи презумпцію дійсності правочину встановленою ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, зазначений пункт договору є дійсним. За таких обставин, позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визнання п. 10.4 договору №004/009-27896/011МА добровільного страхування заставного майна від 21.09.2009 є безпідставними. Крім того, у суду відсутні правові підстави для застосування обраного позивачем способу захисту права, що унеможливлює задоволення зустрічного позову, оскільки Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Отже, звертаючись до вищезазначених правових норм суд може захистити цивільне право або інтерес способами, що встановлені договором або законом. У даному разі предмет позову не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Такий спосіб захисту, як визнання пункту договору (правочину) дійсним, не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, не передбачений він й іншими нормами права. Крім того, такий спосіб захисту не передбачений договором. Відповідно до статті 218 Цивільного кодексу України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до статті 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Вказаними нормами передбачено визнання дійсними лише договорів, які не укладені в письмовій формі, або не посвідчених нотаріально, якщо законом передбачена обов'язковість нотаріального посвідчення такого договору. Разом із тим, між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом був в письмовій формі укладений договір добровільного страхування заставного майна. Пунктом 1 статті 981 ЦК Україна для договорів страхування передбачена письмова форма. Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Обовязок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Витрати по сплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу за зустрічним позовом, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Резолютивна частина:
1. Первісний позов залишити без розгляду. 2. В задоволені зустрічного позову відмовити повністю. Суддя[PERSON] Рішення підписано 14.02.2011.

Результат: denied