Вид судочинства: commercial
Суддя: Пригунова А.Б.
Дата ухвалення: 2012-11-12 00:00:00+02

Обставини справи:
Відповідно до наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 31.08.1995 р. № 177 у процесі корпоратизації створено Державну акціонерну енергопостачальну компанію Акціонерну компанію Київенерго яке визначено правонаступником Виробничого енергетичного обєднання Київенерго, його майна, прав та обовязків. На підставі зазначеного наказу Фонд державного майна України передав Державній акціонерній енергопостачальній компанії Акціонерній компанії Київенерго обєкти, серед яких будівля трансформаторної підстанції № 3896 по вул. Василя Порика, 12 у місті Києві інвентарним номером 12030314 вартістю 95 106 872, 67 крб., про що зазначено у переліку майна, передано до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго, підписаному Заступником голови Фонду державного майна України, засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи. Позивач зазначає, що трансформаторна підстанція № 3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві перебуває на обліку у філіалі «Кабельні мережі»Публічного акціонерного товариства "Київенерго", є діючою та використовується за прямим призначенням з метою виконання статутних цілей Публічного акціонерного товариства "Київенерго" та для задоволення суспільних потреб. Також позивач зазначає, що акт приймання-передачі трансформаторної підстанції № 3896 не оформлявся, оскільки і приміщення, і обладнання трансформаторної підстанції до передачі у власність фізично та юридично перебувало у володінні і користуванні позивача на праві повного господарського відання. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що будівлю трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві передано до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, у звязку з чим Публічне акціонерне товариство "Київенерго", набуло права власності на неї. При цьому, позивач зазначає, що право власності на зазначену будівлю зареєстровано за Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" на підставі рішення загальних зборів від 14.06.2011 р. Крім того, позивач також посилається на Технічний звіт про встановлення зовнішніх меж земельних ділянок Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго у Подільському районі міста Києва. Тож, вважаючи, що права Публічного акціонерного товариства "Київенерго", як власника будівлі трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві порушені, позивач просить визнати за Публічним акціонерним товариством "Київенерго» право власності на неї у судовому порядку. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР, положення якого діяли на момент передачі позивачу спірного майна, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Статтею 128 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що паво власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому, суд відзначає, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про включення будівлі трансформаторної підстанції 3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Київенерго». У відповідності до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тож, з вищенаведеного випливає, що чинним законодавством передбачено визнання права власності як спосіб судового захисту існуючих власників, які вже набули права власності та, відповідно, підставою звернення до суду є порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна. Слід зазначити, що позивачем за позовом про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником (суб'єктом права повного господарського відання або права оперативного управління) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Відповідачем даного позову може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У даному випадку правовою підставою для визнання за ним права власності позивач визначає Перелік майна, переданого до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго, складений Фондом державного майна України на підставі наказу Міністерства енергетики та електрифікації України про створення Державної акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго від 31.08.1995 р. № 177. Між тим, вищевказаний перелік не є правовстановлюючим документом, який свідчить про набуття Публічним акціонерним товариством "Київенерго" права власності на спірний обєкт. Стосовно посилань позивача про перебування трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві фізично та юридично у його володінні, суд відзначає, що за правилами ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України будь-які обставини, на які посилаються сторони процесу мають бути підтверджені відповідними доказами. Однак позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про фактичну передачу спірного майна до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Київенерго". При цьому, суд відзначає, що перебування майна на балансі юридичної особи не ототожнюється із правом власності, правом повного господарського відання та правом оперативного управління таким майном, та зазначені обставин мають різні правові підстави виникнення та, відповідно, породжують різні права та обовязки для утримувача майна. Перебування майна на балансі підприємства не є ознакою права власності на нього (права господарського відання, права оперативного управління), оскільки, як вбачається з правового аналізу чинного законодавства, баланс підприємства є формою бухгалтерського обліку, яка визначає склад і вартість майна та обсяг фінансових зобов'язань на конкретну дату, він не визначає правових підстав знаходження майна у власності підприємства. Крім того, суд відзначає що у переліку майна, переданого до статутного фонду Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», на який посилається позивач, зазначається про передачу будівлі ТП-3896 по вул. Василя Порика, 12 у місті Києві, тоді як вимоги заявлені про визнання права власності на обєкт, що знаходиться за адресою: вул. Василя Порика, 12-а. При цьому доказів приналежності вказаних обєктів до одного обєкту нерухомості суду не надано. Що ж до тверджень позивача про внесення спірного майна до статутного фонду Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго", суд відзначає, що у відповідності до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»(у редакції від 04.04.1995 р.) товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність. Вкладами учасників та засновників товариства, відповідно до ст. 13 Закону України «Про господарські товариства»(у редакції від 04.04.1995 р.) можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті. Тож, проаналізувавши зміст вищенаведених норм права в їх сукупності, суд приходить до висновку, що внески засновників (їх вид, розмір тощо) мають бути відображені в установчих документах. Як зазначається в статуті Публічного акціонерного товариства "Київенерго", яке є правонаступником Державної акціонерної енергопостачальної компанії Акціонерної компанії Київенерго, його засновником є Міністерство енергетики та електрифікації України із часткою у статутному капіталі 100 %. Разом з тим, статут Публічного акціонерного товариства "Київенерго" не містить відомостей про передачу Міністерством енергетики та електрифікації України трансформаторної підстанції №3896 по вул. Василя Порика, 12-а у місті Києві до статутного капіталу позивача. Будь-яких інших доказів на підтвердження набуття Публічним акціонерним товариством "Київенерго" у встановленому законодавством порядку права власності на спірне майно, суду також не надано. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, суд також визнає безпідставним посилання позивача на Технічний звіт про встановлення зовнішніх меж земельних ділянок Акціонерної енергопостачальної компанії Київенерго у Подільському районі міста Києва, оскільки останній не свідчить про належність позивачу будь-якого приміщення та стосуються оформлення права позивача лише на земельну ділянку, а не на обєкт нерухомості. Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,

Резолютивна частина:
У задоволенні позову відмовити. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Повне рішення складено: 19.11.2012 р. Суддя\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Пригунова А.Б. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Результат: denied