Вид судочинства: administrative
Суддя: С.С. Сич
Дата ухвалення: 2020-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
10 жовтня 2019 року позивач [PERSON] (надалі - позивач; [PERSON] ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - відповідач; ГУ ПФУ в Полтавській області), у якій, з урахуванням уточненої позовної заяви /а.с. 29-30/, просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не виплат [PERSON] пенсії за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити борг з виплати пенсії за період 01.05.2018 по 31.07.2018 в сумі 9787,71 грн. [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є пенсіонером за віком та внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області. Із 01 травня 2018 року виплата пенсії позивачу була припинена та поновлена з 01 серпня 2018 року. На звернення позивача щодо виплати заборгованості, Кременчуцьке ОУПФУ Полтавської області повідомило, що доплата пенсії буде проведена тільки після отримання фінансування на даний вид виплат. Позивач вважає, що відповідачем порушено право [PERSON] на пенсійне забезпечення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №440/3835/19, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11:00 03 грудня 2019 року, витребувано докази. 22 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву /а.с. 38-39/, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] перебуває на обліку в Кременчуцькому ОУПФУ Полтавської області як внутрішньо переміщена особа за тимчасовим місцем проживання в м. Кременчуці та отримує пенсію за віком. Із 01.05.2018 виплата пенсії позивачу була припинена, з 01.08.2018 відновлено виплату пенсії з 01.08.2018 та нараховано доплату за травень-серпень 2018 року в сумі 9787,71 грн. Кошти за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 в загальній сумі 9787,71 грн. обліковані та будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Зазначено, що нараховані суми пенсії, які не виплачені за минулий період будуть виплачені за умови відповідного фінансування. Учасники справи у судове засідання 03 грудня 2019 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності /а.с. 39/. Відповідно до частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до частини 1 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд вирішив розглядати справу за відсутності учасників справи у письмовому провадженні. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини. Згідно довідки від 05.04.2017 №0000166486 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої [PERSON] , зареєстроване місце: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] а.с. 52/. 05.04.2017 [PERSON] подав до Кременчуцького ОУПФУ Полтавської області заяву про призначення/перерахунок пенсії, у якій просив призначити пенсію за віком з відстрочкою /а.с. 48/. Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №494 від 19.04.2017 "Про призначення соціальної виплати гр. [PERSON] " вирішено гр. [PERSON] призначити пенсію відповідно наданої заяви від 05.04.2017 з 01.03.2017 /а.с. 68/. Протоколом Кременчуцького ОУПФУ №2211 від 04.05.2017 [PERSON] призначено пенсію за віком з 01.03.2017 /а.с. 43-46/. Розпорядженням Кременчуцького ОУПФУ №823324 від 19.09.2017 [PERSON] перераховано пенсію за віком з 01.03.2017 /а.с. 69-73/. Відповідачем не надано до суду будь-яких рішень про припинення виплати пенсії [PERSON] , прийнятих відповідачем чи іншим органом. Разом з тим, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що виплата пенсії позивачу була припинена з 01.05.2018 управлінням з координації та контролю за виплатою пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області згідно списків результатів проведення верифікації за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон. Згідно довідки від 02.07.2018 №0000166486 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої [PERSON] , зареєстроване місце: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] а.с. 78/. 02.07.2018 [PERSON] подав до Кременчуцького ОУПФУ Полтавської області заяву, у якій просив поновити виплату пенсії /а.с. 77/. Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №826 від 19.07.2018 "Про відновлення соціальної виплати" вирішено [PERSON] відновити пенсію відповідно наданої заяви від 03.07.2018 за новою адресою /а.с. 76/. Листом Кременчуцького ОУПФУ Полтавської області від 23.05.2019 №195/Б-14 /а.с. 16/ на звернення позивача щодо пенсійного нарахування як внутрішньо переміщеній особі за травень-липень 2018 року повідомлено, що в ході перевірки матеріалів пенсійної справи виплата пенсії позивачу припинена з 01.05.2018 управлінням з координації та контролю за виплатою пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області згідно списків результатів проведення верифікації за даними інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон. Виплату пенсії поновлено з 01.08.2018 року на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.07.2018 №826 про поновлення пенсії з 01.05.2018 року, відповідно наданої заяви №553 від 02.07.2018 року. [PERSON] відновлено виплату пенсії з 01.08.2018 року та нараховано доплату за травень-серпень 2018 року в сумі 9787,71 грн. Виплата облікованих за минулий період пенсійних коштів за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 буде здійснюватися при наявності відповідно фінансування. Позивач не погодився з бездіяльністю ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не виплати йому пенсії за період з 01.05.2018 по 31.07.2018, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного. Статтею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом. Особливості припинення банку як юридичної особи встановлюються законом. Постановою Кабінету Міністрів України №628 від 22.08.2018 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" реорганізовано деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом приєднання до окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком. Так, згідно додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №628 Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України реорганізується шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України припинено 12.09.2019, номер запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи 15851120004009556 та його правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набула чинності для України з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Частиною 3 статті 4 названого Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Статтею 5 згаданого Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням. Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Підстави припинення виплати пенсії встановлені статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за приписами частини 1 якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом. Із 22.11.2014 набрав чинності Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII, яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені гарантії для внутрішньо переміщених осіб. Частиною 1 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (частина 1 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"). Відповідно до частини 2 статті 7 вказаного Закону Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних відносин) встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509. Припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам". Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", встановлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", зокрема, пункт 15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України". Право громадянина на отримання пенсії є складовою частиною права на соціальний захист, гарантованого Конституцією України та Європейською соціальною хартією (переглянутою) від 03 травня 1995 року. Відповідач не заперечує, що пенсійні виплати позивачу за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 в сумі 9787,71 грн. фактично нараховані, але зазначає, що їх виплату не проведено у зв`язку з відсутністю законодавчо встановленого механізму виплати не виплачених за попередні періоди пенсій. Оцінюючи такі твердження відповідача суд зауважує, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Водночас суд зазначає, що не підтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова Кабінету Міністрів України № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 03.05.2018 у зразковій справі №805/402/18. Таким чином, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами. Суд враховує, що Верховною Радою України не приймались зміни до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами. Водночас, як визначено статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає такій особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всебічно сприяти здійсненню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У зв`язку з викладеним, суд зазначає, що відсутність законодавчого врегулювання окремого порядку виплати заборгованості по соціальним виплатам не може ставити в залежність особу-отримувача пенсії, як єдиного джерела існування цієї особи. Так само і відсутність відповідного фінансування, на яке посилається відповідач у відзиві, не може бути підставою для звільнення держави від виконання зобов`язання щодо виплати пенсії особі. У ході розгляду справи встановлено, що право на отримання позивачем пенсії ГУ ПФУ в Полтавській області не оспорюється, однак зазначене право піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законам України. Зокрема, такі обмеження не передбачені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також не відповідають вимогам статті 46 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд зауважує, що частиною 1 статті 49 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено підстави припинення виплати пенсії, але жоден з таких випадків відповідачем не доведений. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач безпідставно не виплатив позивачу нараховану пенсію за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 в розмірі 9787,71 грн. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (стаття 46 Конвенції). У справі "Новік проти України" (18.12.2008) Суд зробив висновок, що "надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля". Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (рішення Європейського суду по справі Свято- Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007 року). Жодна норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики (Рішення Європейського суду "Фельдек проти Словаччини" від 12.07.2001 року). Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15.05.2019 у справі № 688/4324/16-а. Таким чином, враховуючи відсутність правових підстав для не виплати позивачу нарахованої пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року в розмірі 9787,71 грн., суд дійшов висновку, що за таких обставин мала місце протиправна бездіяльність щодо невиплати [PERSON] пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року в розмірі 9787,71 грн. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними та допустимими доказами правомірність бездіяльності, яка є предметом оскарження у даній справі. Як встановлено частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Враховуючи вищевикладене, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати [PERSON] пенсії за період 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити [PERSON] заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року в розмірі 9787 грн. 71 коп. (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім гривень сімдесят одна копійка). При цьому, суд враховує, що в силу наведених вище приписів частини 1 статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується у грошовій формі щомісяця, тобто, призупинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі не передбачає зупинення нарахування такої пенсії та, відповідно, виділення коштів для проведення її виплати. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією №2 від 28.10.2019 /а.с. 31/ та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету /а.с. 34/. Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, при задоволенні позову [PERSON] суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок). На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , [ADDRESS] ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності, 66, м. Полтава, 36014) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиплати [PERSON] пенсії за період 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити [PERSON] заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року в розмірі 9787 грн. 71 коп. (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім гривень сімдесят одна копійка). Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Результат: granted