Вид судочинства: commercial
Суддя: Гумега О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
25.02.2021 між Приватним акціонерним товариством "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" (далі - позивач, страховик) та [PERSON] (страхувальник) був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту № 97/21-Т/В (далі - договір страхування). Згідно з договором страхування у позивача був застрахований автомобіль "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] . Строк дії договору страхування визначений з 27.02.2021 до 28.02.2022 з урахуванням п. 23.1, 23.2 договором страхування. 25.04.2021 в м. Вінниця по вул Соборна, 76 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та автомобіля "Peugeot 308", реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Вищезазначена ДТП за взаємним погодженням водіїв, оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом), у якому [PERSON] визнав свою вину у спричиненні даної ДТП. Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] , застрахований позивачем - Приватним акціонерним товариством ""СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ". Вартість відновлювального ремонту автомобіля "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] , згідно рахунка СПД Стужук І.А. № BL000004314 від 30.04.2021 становить 24 050,92 грн. За страховим випадком (ДТП) згідно складеного страхового акту № 000.00854721-1 від 05.05.2021 по договору страхування та розрахунку суми страхового відшкодування до нього було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 24 050,92 грн, виплата якого підтверджується позивачем наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 26483014 від 18.05.2021. Матеріали справи містять претензію № 19052021-1305/р від 19.05.2021, відповідно до якої позивач просив відповідача виплатити страхове відшкодування в розмірі 24 050,92 грн. Відповідач листом № 09-02-20/204/5505 від 11.06.2021 повідомив позивача про відсутність підстав для здійснення страхового відшкодування за вимогою стосовно ДТП 25.04.2021, оскільки представника відповідача не було запрошено на огляд пошкодженого транспортного засобу, а також не було надано контактні дані потерпілого та місцезнаходження транспортного засобу. Оскільки зазначене страхове відшкодування відповідачем у добровільному порядку відшкодовано не було, позивач звернувся до суду з даним позовом. Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне. Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Вина фізичної особи [PERSON] встановлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] визнав свою вину у спричиненні спірної ДТП. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності. У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією. При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 року в справі № 905/2970/16. У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року в справі № 910/171/17 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. При цьому, у постанові від 02.04.2018 року в справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка «у межах витрат», означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена. Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат. Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). В свою чергу, частина 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи. Матеріалами справи підтверджується, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до полісу № АТ/000042312, судом встановлено, що транспортний засіб, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди застрахованому у позивача транспортному засобу, взято на страхування Публічним акціонерним товариством "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА" (відповідачем), ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну визначений в сумі 130 000,00 грн, строк дії полісу визначений з 17.03.2021 по 16.03.2022. Станом на дату спірної ДТП (25.04.2021) поліс АТ/000042312 був чинним. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] керував автомобілем "Peugeot 308", реєстраційний номер [NUMBER] , на законних підставах. Таким чином відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в межах, передбачених полісом № АТ/000042312, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки. По матеріалам справи судом встановлено, що фактичні витрати позивача по виплаті страхового відшкодування не перевищують розмір збитку, завданого транспортному засобу, пошкодженому у ДТП, що визначений рахунком СПД Стужук І.А. № BL000004314 від 30.04.2021, страховим актом № 000.00854721-1 від 05.05.2021, розрахунком страхового відшкодування до нього та платіжним дорученням № 26483014 від 18.05.2021. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечив проти позову, пославшись на приписи п. 22.1 ст. 22, ст. 29, п. 34.4 ст. 34 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та зазначив, що позивачем не було надано для огляду пошкоджений транспортний засіб, а відтак здійснено виплату страхового відшкодування без дотримання вимог абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Крім того, відповідач не погодився з сумою відшкодування, оскільки в протоколі огляду, який здійснював сам позивач, визначено лише три позиції під заміну: решітка, панель бампера, захист, тоді як у рахунку СПД Стужук І.А. наявна позиція (повітровід, артикул 51647192758, сума 7335,21 без ПДВ + 20% (8 802,25 грн)), яка не зафіксована ні у протоколі, ні у фото-додатках, що, на думку відповідача, свідчить, що така заміна відбулася не з причин ДТП. Суд відхиляє вказані твердження відповідача, з огляду на наступне. Приписами п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на які посилався відповідач, встановлено, що страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Зазначений Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема відносини, які виникли внаслідок укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ/000042312 між ПАТ "НАСК "ОРАНТА" (страховик, відповідач) та [PERSON] (страхувальник, особа, винна у ДТП). Статтею 33 зазначеного Закону встановлено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33). Отже, наведеною нормою обов`язок надати страховику (відповідачу) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та адресу, покладено на [PERSON] . Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач звертався до позивача стосовно запрошення його на огляд пошкодженого ТЗ, а позивач відмовив відповідачу у такому клопотанні. Відтак, твердження відповідача про те, що позивачем було позбавлено відповідача можливості оглянути пошкоджений ТЗ, суд оцінює критично. Судом також враховано, що наявний в матеріалах справи акт огляду від 26.04.2021 містить відомості щодо пошкодженого у ДТП автомобіля "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] , застрахованого у позивача на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту № № 97/21-Т/В від 25.02.2021. Наведений акт огляду підписаний представником позивача (страховик за вказаним договором) та [PERSON] (страхувальник за вказаним договором, потерпілий у ДТП). Відповідно до пункту 17.3 Договору добровільного страхування наземного транспорту № № 97/21-Т/В від 25.02.2021, укладеного між позивачем та [PERSON] , урахування зносу не враховується. Пунктом 27.10 цього договору також передбачено, що при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається страховиком шляхом складання кошторису вартості відновлення ТЗ, в який включається вартість конструктивних елементів (складових частин) обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, з врахуванням умов, зазначених в п. 17.3 договору, а також вартість ремонтних робіт. Кошторис збитків складається страховиком виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на підставі рахунків СТО (згідно з умовами п.п. 17.1,17.2 Договору). Отже, при визначенні розміру заподіяної шкоди у спірному випадку суд виходить із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля "BMW Х6", реєстраційний номер [NUMBER] , визначеного рахунком СПД Стужук І.А. № BL000004314 від 30.04.2021. Заперечення відповідача щодо зазначеної у наведеному рахунку позиції - повітровід, артикул 51647192758, сума 7335,21 без ПДВ + 20% (8 802,25 грн)), яка не зафіксована ні у протоколі, ні у фото-додатках, у зв`язку з чим відповідач вважав її такою, що виникла не з причин ДТП, судом відхиляються як необгрунтовані, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна позиція виникла не внаслідок ДТП. Крім того, заперечуючи проти суми страхового відшкодування, визначеної позивачем, відповідач не надав власного контррозрахунку страхового відшкодування, враховуючи при цьому, що відповідач мав у своєму розпорядженні необхідний пакет документів (в тому числі контактні дані потерпілого у ДТП), доданий позивачем у до претензії № 19052021-1305/р від 19.05.2021, отримання якої відповідачем не заперечувалось, тоді як за отриманням додаткової інформації, як це було запропоновано позивачем у претензії, відповідач до позивача не звертався, що вбачається з матеріалів справи. У постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі №922/4013/17 зроблено висновок, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суд, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинен виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Враховуючи вищезазначене, суд приймає в якості належних та допустимих доказів надані позивачем рахунок СПД Стужук І.А. № BL000004314 від 30.04.2021 та платіжне доручення № 26483014 від 18.05.2021 на підтвердження розміру матеріального збитку. Положеннями Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 12) передбачена можливість встановлення франшизи при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, розмір якої при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що франшиза за полісом № АТ/000042312 становить 0,00 грн. Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що була дійсною на момент виникнення спірних правовідносин) виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача претензію № 19052021-1305/р від 19.05.2021 про страхове відшкодування, відповідно до якої просив відповідача виплатити страхове відшкодування в розмірі 24 050,92 грн. Вказана претензія була отримана відповідачем не пізніше 11.06.2021 (дата листа № 09-02-20/204/5505, яким відповідач надав відповідь на претензію позивача). Станом на час вирішення спору по суті матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення відповідачем виплати страхового відшкодування. За встановлених обставин, до виплати із страховика, яким застраховано відповідальність особи, яка є винною у ДТП, належить сума в розмірі 24 050,92 грн (вартість відновлювального ремонту, підтверджена рахунком СПД Стужук І.А. № BL000004314 від 30.04.2021, страховим актом № 000.00854721-1 від 05.05.2021, розрахунком страхового відшкодування до нього та платіжним дорученням № 26483014 від 18.05.2021). Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 24 050,92 грн страхового відшкодування підлягає задоволенню в повному обсязі. Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 123 ГПК України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із проведенням експертизи (ч. 3 ст. 123 ГПК України). Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Позивачем до позовної заяви додано попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, який складається з суми судового збору у розмірі 2 481,00 грн, витрат на проведення експертизи у розмірі 7 000,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 2 481,00 грн покладається на відповідача. 26.10.2022 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат по справі № 910/9184/22, відповідно до якої позивач просив суд вирішити питання про судові витрати понесені ПРАТ "СК "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" у справі № 910/9184/22 та стягнути з відповідача 5 000,00 грн відшкодування судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат позивачем було подано копії Договору № 280921 від 28.09.2021 про надання правової допомоги, рахунку № 910/9184/22 на суму 5 000,00 грн, платіжного доручення № 52647322 від 06.10.2022 на суму 5 000,00 грн, акту виконаних робіт № 910/9184/22 від 05.10.2022 на суму 5 000,00 грн. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України). Оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, то суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити повністю. 2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ОРАНТА" (Україна, 02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-Д; ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ" (Україна, 03056, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 154; ідентифікаційний код 33908322) 24 050,92 грн (двадцять чотири тисячі п`ятдесят гривень 92 коп.) страхового відшкодування, 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 коп.) судового збору та 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу. 3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України. Повне рішення складено 02.01.2023. Суддя Оксана ГУМЕГА

Результат: granted