Вид судочинства: commercial
Суддя: Комарова О.С.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02

Обставини справи:
01.01.2020 між [PERSON] та Приватним підприємством «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» було укладено договір № 02 оренди вантажного автомобіля, предметом якого є оренда вантажного автомобіля марки «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] , а також договір № 16 оренди вантажного напівпричепа, предметом якого є оренди напівпричепа рефрижератора марки «Cray Adams GA1», д.н.з. [NUMBER] . [PERSON] є власником зазначених транспортних засобів, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. 10.07.2020 між Приватним підприємством «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» (замовник) та [PERSON] (виконавець) була укладена угода про виконання робіт, відповідно до п. 1.1 якої замовник доручив виконавцеві, а виконавець взяв на себе зобов`язання виконати керування транспортним засобом «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] / [NUMBER] для перевезення вантажів по території України строком до 15 липня 2020 року. Пунктом 1.2 зазначеної угоди визначено, що замовник зобов`язаний забезпечити виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої цим Договором. На виконання вказаної угоди сторонами підписано акт приймання-передачі транспортних засобів. Відповідно до постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року в справі № 705/2822/20 [PERSON] 12.07.2020 о 08 год. 00 хв. на 430+600 м. а/д Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, керуючи автомобілем «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. [NUMBER] , не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, допустив обрив заднього лівого колеса, яке здійснило зіткнення з рухаючимся зустрічно автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. [NUMBER] , який продовжуючи рух з`їхав в правий кювет, де скоїв наїзд на дерево, колесо продовжуючи рух відскочило та зіткнулось з металевою огорожею мосту. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій порушив п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху. Вказаною постановою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісом) № АО/7041383. 13.07.2020 власник пошкодженого транспортного засобу DAEWOO LANOS», д.н.з. [NUMBER] звернувся до позивача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування, згідно якої, вартість матеріального збитку становить 84 220, 00 грн. 30.11.2020 між позивачем та [PERSON] укладено угоду про розмір страхового відшкодування, у пункті 2, 3 якої сторони досягли згоди, що сума страхового відшкодування за вказаним страховим випадком з урахуванням франшизи у розмірі 1 000, 00 грн становить 52 000, 00 грн. Відповідно до платіжного доручення № 13632 від 04.12.2020 позивачем сплачено 52 000, 00 грн власнику пошкодженого транспортного засобу DAEWOO LANOS», д.н.з. [NUMBER] . Звертаючись до суду з даним позовом, заявник вказує, що дорожньо-транспортна пригода 12.07.2020 сталася внаслідок незабезпечення відповідачем належного технічного (справного) стану транспортного засобу, керування яким здійснював водій відповідача [PERSON] , у зв`язку з чим до позивача перейшло право вимоги на суму 52 000, 00 грн до відповідача як особи, яка відповідає за завдану шкоду в порядку статей 1172, 1187 ЦК України. Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання матеріальної (моральної) шкоди особі, інші юридичні факти. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно визначення статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV). Відповідно до п. 1.5. ст. 1 Закону № 1961-IV, наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Згідно зі ст. 3 Закону № 1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Законом закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 21 Закону № 1961-IV, з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У постанові Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року в справі № 705/2822/20 встановлено, що [PERSON] 12.07.2020 о 08 год. 00 хв. на 430+600 м. а/д Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, керуючи автомобілем «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. [NUMBER] , не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, допустив обрив заднього лівого колеса, яке здійснило зіткнення з рухаючимся зустрічно автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. [NUMBER] , який продовжуючи рух з`їхав в правий кювет, де скоїв наїзд на дерево, колесо продовжуючи рух відскочило та зіткнулось з металевою огорожею мосту. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями водій порушив п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху. Також цією постановою [PERSON] визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Отже, обставина щодо скоєння [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди не потребує доказування та вважається встановленою. За встановленими обставинами справи, позивачем на виконання зобов`язань за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО7041383, предметом якого є страхування транспортного засобу «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] , було відшкодовано на користь потерпілої особи страхове відшкодування у розмірі 52 000, 00 грн. Відповідно до підпункту «г» пункту 38.1.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху. За змістом ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, тобто, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Положення ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Перевіряючи доводи відповідача про те, що між ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» та [PERSON] , не виникло трудових відносин, в той час, як останній виконував зобов`язання за цивільно-правовим договором, для правильного та справедливого вирішення справи необхідно встановити правову природу угоди про виконання роботи від 10.07.2020, укладеної між відповідачем та третьою особою, та характер правовідносин, що виникли між зазначеними суб`єктами. Частинами першою та третьою статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України). Визначення цивільно-правового договору передбачено статтею 626 ЦК України, відповідно до якої - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За цивільно-правовим договором відносини регламентуються не трудовим законодавством, а виключно цивільним. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що головна відмінність цих договорів полягає у предметі. У цивільно-правовому договорі замовника цікавить певний результат, отриманий внаслідок надання послуг. Предметом трудових договорів є сам процес організації трудової діяльності працівника (посадові обов`язки, початок та закінчення робочого дня, тривалість перерви, надання щорічної відпустки, тощо). Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду. Також виконавець за цивільним договором, за загальним правилом, не забезпечується робочим місцем, не виконує розпорядження посадових осіб замовника щодо порядку та способу виконання укладеного договору. Виконавець виконує укладений договір на власний ризик та власний розсуд; замовник, зазвичай, не вправі втручатися у діяльність виконавця з приводу організації ним виконання укладеного договору. Наведені ознаки не є притаманними відносинам, що існували між ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» та [PERSON] . Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо. Відповідно до умов угоди про виконання роботи від 10.07.2020, замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов`язання виконати роботу з керування транспортним засобом «DAF FT95.380XF», д.н.з. [NUMBER] , з напівпричепом «Cray Adams GA1», д.н.з. [NUMBER] строком до 15.07.2020. Предметом укладеної угоди між [PERSON] та ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» є виконання роботи (надання послуг з керування автомобілем), тобто процес праці, а не її кінцевий результат. В угоді не визначено обсяг та види виконуваної роботи (послуг, що надаються), не визначено переліку завдань, що покладаються на виконавця, та не зазначено, який конкретний результат роботи (надання послуг) підлягає передачі (наданню) виконавцем замовнику по завершенню виконання робіт (надання послуг). З урахуванням визначеного у пункті 1.2 угоди обов`язку замовника забезпечити виконавця усім необхідним для виконання роботи, передбаченої угодою, а також беручи до уваги предмет угоди, суд вважає, що відносини, які виникли між сторонами за зазначеним правочином є саме трудовими, безвідносно до застереження, викладеного у пункті 1.4 угоди, що цей договір не носить характеру трудового договору. Відтак, забезпечення підприємством [PERSON] транспортним засобом для виконання трудових обов`язків, свідчить про те, що на момент скоєння останнім ДТП між ним та відповідачем існували трудові відносини, а тому відшкодування завданої майнової шкоди підлягає стягненню з ПП «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» як роботодавця [PERSON] . В даному висновку суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 661/740/18. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль. Статтею 33 Закону № 3353-XII передбачено, що технічний стан транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку. Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством. Згідно з підпунктами «а», «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу; бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі. У відповідності до пункту 1.3, 1.4 Порядку перевірки технічного стану транспортних засобів автомобільними перевізниками, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 05.08.2008 № 974 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.09.2008 за № 794/15485, перевізник перевіряє технічний стан колісних транспортних засобів (далі - КТЗ) з метою недопущення до руху неукомплектованих, з незадовільним технічним станом КТЗ. Перевізник систематично перевіряє технічний стан КТЗ згідно з вимогами законодавства. Щозміни оглядом і випробуваннями КТЗ відповідно до цього розділу перевіряють згідно з вимогами експлуатаційної документації виробника. Перевірку виконує водій на початку робочої зміни, а у тривалих рейсах без повернення на місце базування - один раз на добу чи в разі змінення водіїв на маршруті. Технічний стан водій перевіряє, зокрема, органами відчуття, засобами сигналізації (індикації), умонтованими у КТЗ (пункт 3.1 Порядку). Пунктом 3.2 вказаного Порядку передбачено методи перевірки гальмових систем колісного транспортного засобу. Отже, обов`язок перевірки належного технічного стану транспортного засобу, покладався на власника транспортного засобу, відповідача, як орендаря вантажного автомобіля і напівпричепу, а також [PERSON] як водія, який на час скоєння ДТП виконував трудові обов`язки. Як вже було встановлено, згідно постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20 серпня 2020 року в справі № 705/2822/20, причиною ДТП 12.07.2020 було те, що [PERSON] не перевірив та не забезпечив технічну справність напівпричепу, чим допустив обрив заднього лівого колеса, що є порушенням п. 2.3 «а» Правил дорожнього руху. За приписами частини шостої статті 75 ГПК України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що ДТП, яка сталася 12.07.2020, є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу, вимогам Правил дорожнього руху, а пошкодження автомобіля «DAEWOO LANOS», д.н.з. [NUMBER] , за які позивач виплатив страхове відшкодування, є наслідком даної ДТП. З огляду на зазначені обставини справи, зважаючи на те, що позивач виплатив страхове відшкодування потерпілій у ДТП особі, суд вважає, що у останнього виникло право регресної вимоги до відповідача, через винні дії працівника якого сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху. Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову в повному обсязі. Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача. Крім того, позивачем заявлено до стягнення понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 5 000, 00 грн. У відповідності до частин 1-4 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, 14.05.2019 між Товариством з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» (клієнт) та Адвокатським бюро «Грідін і Партнери» було укладено договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання правничої допомоги. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Положеннями ст. 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В якості доказів здійснення витрат на послуги адвоката у даній справі у розмірі 5 000, 00 грн позивачем долучено до матеріалів справи: - витяг з договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019; - завдання-доручення № 125; - платіжне доручення № ID-160370 від 30.04.2021 на суму 11 000, 00 грн; - детальний розрахунок та опис робіт (наданих послуг) від 25.10.2021; - акт прийому передачі наданої правничої допомоги від 25.10.2021. Дослідивши надані докази, суд встановив, що адвокатом витрачено 5 годин на надання послуг. Згідно погодженої сторонами погодинної ставки роботи адвоката (1 000, 00 грн), загальна вартість наданих послуг складає 5 000, 00 грн. Суд зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Між тим, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених витрат, понесених у зв`язку із наданням такої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження). За приписами частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем відповідне клопотання не заявлялось. У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в цілому, разом з цим, конкретних заперечень щодо розподілу судових витрат, їх необґрунтованості чи недоведеності не висував. Приймаючи до уваги викладене, з огляду на заявлену позивачем ціну позову, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, а також те, що позовні вимоги у справі підлягають задоволенню, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити повністю. Стягнути з Приватного підприємства «ФЕНІКС ТРАНС СЕРВІС» (02088, м. Київ, вул. Дяченка Івана (Дарницький р-н), буд. 12, оф. 19; ідентифікаційний код 32424433) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ» (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26; ідентифікаційний код 32382598) 52 000, 00 грн (п`ятдесят дві тисячі гривень 00 коп) страхового відшкодування, 2 270, 00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 коп) судового збору та 5 000, 00 грн (п`ять тисяч гривень 00 коп) витрат на професійну правничу допомогу. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України. Рішення в повному обсязі складено 13.01.2022. Суддя О.С. Комарова

Результат: granted