Вид судочинства: commercial
Суддя: Чернова Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02

Обставини справи:
15 грудня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» (далі - Споживач) укладено договір постачання природного газу №4150/16-БО-6 (далі - Договір), відповідно до п.1.1 договору якого Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ (далі - Газ), а Споживач прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами (п.1.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 31.12.2015р.). Пунктом 2.1. визначено умови щодо обсягу передачі газу Споживачу. За умовами п.п.3.1, 3.3, 3.4 Договору, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Ціну за природний газ сторони обумовили в п.п.5.1., 5.2. договору в редакції додаткової угоди №1 від 31.12.2015р. Порядок здійснення оплати передбачений пунктом п.6.1. Договору в редакції додаткової угоди №4 від 28.03.2016р., відповідно до якого оплата планових обсягів газу здійснюється Споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Згідно з пп.6 п.7.2 Договору Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним Договором. За приписами п.8.2. Договору у разі невиконання Споживачем п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Пунктом 10.3. Договору визначено, що строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років. Відповідно до п.11. в редакції додаткової угоди №4 від 28.03.2016р. Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016р. до 30 квітня 2016р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Додатковою угодою №2 від 26.01.2016р. до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу. Додатковою угодою №3 від 22.02.2016р. до договору сторони внесли зміни до 5 розділу договору, змінивши ціну природного газу з 01.03.2016 року (а.с.23). Також, додатковою угодою №4 від 28.03.2016р. сторони дійшли згоди про внесення змін до п.2.1., змінивши ціну природного газу у п.5.2. з 01.04.2016 (а.с.24-26). На виконання п.2.1. договору позивачем з січня 2016 по квітень 2016 включно передано відповідачу природний газ на загальну суму 379 550,92 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016р., від 29.02.2016р., від 31.03.2016р. та від 30.04.2016р., підписаними сторонами та скріпленими їх печатками (а.с.32-35). В подальшому, відповідачем здійснені оплати за поставлений природний газ 26.02.2016р. у розмірі 200 000,00 грн., 29.04.2016р. у розмірі 52 570,00 грн., 27.10.2016р. у розмірі 20 000,00 грн., 18.11.2016р. у розмірі 50 000,00 грн., 29.11.2016р. у розмірі 56 980,92 грн., що підтверджується банківськими виписками позивача (а.с.41-56). Посилаючись на розрахунок відповідача за спожитий у період з жовтня 2014 по січень 2015 природний газ за договором за договором постачання природного газу №4150/16-БО-6 від 15.12.2015р., позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача пені, інфляційних витрат та 3% річних. Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги Позивача такими, що підлягають задоволенню повністю, з огляду на наступне. Дослідивши умови договір постачання природного газу №4150/16-БО-6 від 15.12.2015р. суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який регулюється главою 54 Цивільного кодексу України. Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.265 Господарського кодексу України договір, в якому одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, є договором поставки. Отже, укладений між Позивачем та Відповідачем договір постачання природного газу №4150/16-БО-6 від 15.12.2015р. є належною підставою для виникнення у останнього зобов`язань з оплати поставленого газу у строк, визначений його умовами, а саме п.6.1. спірного Договору. Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено , якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Враховуючи вищевикладене, Відповідач не мав жодних підстав для ухилення від виконання обов`язку з оплати поставленого природного газу у відповідності до умов укладеного договору, зокрема, у п.6.1. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач свої зобов`язання за Договорами виконав належним чином. Між тим, як вбачається із матеріалів справи, і Відповідачем всупереч ст.ст.13, 74 Господарського процесуального кодексу України належних у розумінні ч.1 ст. 76 цього Кодексу доказів іншого не надано, останнім здійснено оплату з порушенням строку, передбаченого п.6.1. договору. Таке виконання грошових зобов`язань кваліфікується судом як їх порушення зобов`язання у розумінні ст.610 Цивільного кодексу України, а сам Відповідач вважається таким, що прострочив виконання відповідних грошових зобов`язань у розумінні ч.1 ст. 612 цього Кодексу. Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі - сплата неустойки, що узгоджується із ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов`язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності. За умовами п.8.2. договору у разі невиконання Споживачем п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Відповідно до п. 10.3. Договору строк, у межах якого Сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років. Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України). Враховуючи, що домовленість сторін про застосування пені встановлено п.8.2. спірного договору, вимоги ст. 547 Цивільного кодексу України стосовно форми правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання, видом якого у розумінні ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України є неустойка, у розглядуваному випадку дотримані. Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, суд дійшов висновку, суд дійшов висновку, що їх розмір є арифметично вірним, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю у розмірі 25 659,99 грн. За змістом ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних і інфляційної індексації за весь період прострочення. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Така правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 05.07.2019р. у справі №905/600/18. Отже, перевіривши арифметичний розрахунок позовних вимог щодо інфляційної індексації за заявлений період, суд дійшов висновку, що її розмір є арифметично вірним, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 4 910,08 грн. Перевіривши арифметичні розрахунки позовних вимог щодо 3% річних за період з 16.02.2016р. по 28.11.2016р., суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення 3% річних у розмірі 2 461,41 грн. Посилання відповідача на факт зміни володільця майна, що використовується для виробництва теплової енергії на підставі рішення Новгородської селищної ради №6/119-4 від 26.04.2019р., що є підставою для заміни сторони по справі згідно положень ст.22 Закону України «Про теплопостачання» судом не приймається до уваги, оскільки вказані документи лише підтверджують факт передачі майна з управління однієї особи на баланс іншої, проте не підтверджує правонаступництво усіх прав та обов`язків нового володільця за зобов`язаннями попереднього. Слід також зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання зобов`язання чи порушення правил здійснення діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення. За загальним правилом покладення обов`язку боржника на третю особу є можливим лише за волею такої особи або в результаті універсального правонаступництва (переходу прав та обов`язків). У випадку передання з користування відповідача до іншого користувача, яким у цьому випадку є Новгородської селищної ради, такий користувач позбавлений права відмовитися від експлуатації такого об`єкту, що свідчить про відсутність волевиявлення останнього на прийняття боргів попереднього власника. Отже, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» на нового користувача майна будуть покладені також і похідні зобов`язання попереднього користувача (інфляційні, 3% річних, пеня, штрафи), які виникли внаслідок порушення попереднім користувачем основного зобов`язання, що також суперечитиме принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності, визначеного ч. 2 ст. 61 Конституції України. Тобто, у даному випадку відбувається заміна особи у зобов`язальних відносинах без заміни складу як основного зобов`язання, так і нерозривно пов`язаних з ним похідних зобов`язань (сплата неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних, повернення надлишково сплачених коштів, тощо). Враховуючи викладене, суд зазначає, що положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» в частині їх поширення на суб`єктів господарювання, яким надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, кінцевий власник яких є відмінним від кінцевого власника суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним) суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 1 та 4 ст. 41, ч. 2 ст. 61 Конституції України. Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/5082/18. Судові витрати у відповідності до вимог п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України стягуються з відповідача на користь Позивача.

Резолютивна частина:
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства», м. Торецьк Донецької області про стягнення заборгованості у розмірі 33 031,48 грн., з яких 25 659,99 грн. - пеня, 2 461,41 грн. - 3% річних та 4 910,08 грн. - інфляційні витрати - задовольнити повністю. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» (85295, Донецька область, м. Торецьк, смт. Новгородське, вул. Квіткова, буд.1, ЄДРПОУ 31459617) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, Шевченківський район, вул.Богдана Хмельницького, буд.6, код ЄДРПОУ 20077720, п/р26002301921 у АТ "Ощадбанк", МФО 300465) заборгованість 33 031,48 грн., з яких 25 659,99 грн. - пеня, 2 461,41 грн. - 3% річних та 4 910,08 грн. - інфляційні витрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921,00 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення через Господарський суд Донецької області в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України. Суддя О.В. Чернова Повний текст рішення складено та підписано 08.01.2020 року. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/

Результат: granted