Вид судочинства: administrative
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2023-01-02 00:00:00+02

Обставини справи:
[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач 2), в якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.08.2022 №172650003005 «Про відмову [PERSON] у призначенні пенсії»; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за віком із 03.08.2022 із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до його загального страхового стажу періоди роботи в радгоспі «Старосільський» із 03.05.1993 по 30.09.1996. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він є потерпілим від наслідків Чорнобильської катастрофи 3 категорії. Вважає протиправною бездіяльність відповідача в частині не призначення пенсії за віком, із зниженням пенсійного віку згідно із ст.55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Наголосив, що ним подано всі необхідні документи для призначення вказаної пенсії. Надані пенсійному органові докази підтверджують, що він дійсно в період з 03.05.1993 по 30.09.1996 працював на посаді різноробочого в Радгоспі «Старосільський», чого було більш ніж достатньо Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області для вирішення питання про зарахування періоду такої роботи до страхового стажу. За наведених обставин, вважає протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у не зарахуванні до страхового стажу при вирішенні питання про наявність підстав для призначення пенсії за віком, періоду роботи в Радгоспі «Старосільський» із 03.05.1993 по 30.09.1996. Відтак, станом на дату прийняття відповідачем-1 оскарженого рішення, загальний страховий стаж [PERSON] становив понад 24 роки (20 років 6 місяців 12 днів зараховано добровільно відповідачем-1, та 3 роки 4 місяці та 27 днів протиправно ним не зарахованих) при мінімальному 21 рік (як вказано відповідачем-1 у оскарженому рішенні). Вказане підтверджує наявність підстав для призначення пенсії за віком та протиправність оскарженого рішення, що підлягає скасуванню. З огляду на наведене, позивач просив суд, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 01.11.2022 прийнято дану позову заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено про розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). На адресу суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що за результатами розгляду документів та даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не зараховано такий період роботи: з 03.05.1993 по 30.09.1996, оскільки записи завірені печаткою УРСР, а уточнювальна довідка не відповідає вимогам, встановленим чинним законодавством. Таким чином, просив позов залишити без задоволення за безпідставністю. Також, відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Позиція мотивована тим, що враховуючи вимоги статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як особі, яка проживала або працювала на радіоактивно забруднених територіях, у даному випадку необхідна тривалість страхового стажу становить 21 рік (27 років - необхідний страховий стаж для призначення пенсій у 2020 році відповідно до вищевказаної статті 26 Закону - (мінус) 6 років - максимальна кількість років зменшення пенсійного віку потерпілому категорії 3 = 21 рік). Таким чином, згідно наданих документів та відомостей персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 20 років 6 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. Враховуючи, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, то у відповідності до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне. [PERSON] є громадянином України, [INFO] , який відповідно до посвідчення серії [NUMBER] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3). 03.08.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, 10.08.2022 відповідач-1прийняв рішення №172650003005 про відмову [PERSON] у призначенні пенсії, з тих підстав, що необхідний загальний страховий стаж для призначення пенсії за віком потерпілому 3 категорії, що проживав в зоні гарантованого добровільного відселення, становить не менше 21 рік. При цьому, загальний страховий стаж, [PERSON] складає 20 років 6 місяців та 12 днів. До страхового стажу пенсійним органом не зараховано період роботи позивача в радгоспі «Старосільський» із 03.05.1993 по 30.09.1996, що складає 3 роки 4 місяців та 27 днів, з тих підстав, що записи трудової книжки Серії [NUMBER] завірені печаткою УРСР, а довідки про трудовий стаж правонаступника реорганізованого радгоспу не містять підстав видачі. Отже, даний період потребує уточнення. Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з позовом. При прийнятті рішення, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. У ч.1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.03.2003, який набрав чинності 01.01.2004 (далі - Закон України №1058-ІV від 09.03.2003) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника. Пунктом 13 Перехідних положень Закону України №1058-ІV від 09.03.2003 передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами. Тобто, вказаними нормами надано право обирати умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, які встановлені загальним Законом України №1058-ІV від 09.03.2003 або спеціальним Законом України №796-XII від 28.02.1991. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон України №796-XII від 28.02.1991 ). Згідно із ст.55 Закону України №796-XII від 28.02.1991, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" , за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Пунктом 2 ч. 1 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років. Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Із аналізу наведеної правової норми вбачається, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі ч. 2 ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991 - є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково проживали у зоні гарантованого добровільного відселення в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки. Аналогічний правовий підхід щодо застосування зазначених норм матеріального права міститися у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №556/1153/17, від 11.04.2018 у справі №565/1829/17, від 26.09.2018 року у справі №205/4589/16-а, та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, суду слід зазначити, що вимогу щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 01 січня 1993 року, необхідно пов`язувати з моментом аварії, а саме вказаний період проживання слід обраховувати з 26.04.1986 по 01.01.1993. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на ЧАЕС. Підпунктом 5 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1) зазначено, документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"). Так, заявами по суті сторін та приєднаними доказами до матеріалів справи стверджується, що позивач станом на 01.01.1993 проживав у зоні гарантованого добровільного відселення з 04.01.1988 по 31 12.1992, що становить 4 роки 11 місяців 28 днів. Відтак, період праці та проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення є достатнім для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років, відповідно до ст. 55 Закону України №796-XII від 28.02.1991. Вказані обставини відповідачами не заперечуються. Для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу необхідна тривалість страхового стажу 21 рік (27 років - необхідний страховий стаж для призначення пенсій у 2020 році відповідно до вищевказаної статті 26 Закону - (мінус) 6 років - максимальна кількість років зменшення пенсійного віку потерпілому категорії 3 = 21 рік). Згідно розрахунку стажу, страховий стаж [PERSON] становить 20 років 6 місяців 12 днів. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи у радгоспі "Старосільський" з 03.05.1993 по 30.09.1996, оскільки записи в трудовій книжці [NUMBER] завірені печаткою УРСР. Отже, на думку відповідачів не виконується вимога щодо наявності необхідного страхового стажу - не менше 21 року, то підстави для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на умовах статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на даний час відсутні. З наведеними доводами суд не погоджується, з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. При цьому, трудова книжка, відповідно до положення ст.48 КЗпП України, ст.62 Закону №1788 та п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, є основним документом, що підтверджує пільговий стаж роботи працівника. Відповідно до п.3 Порядку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637(далі - Порядок від 12.08.1993 №637), за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відомостей про те, що пенсійний орган вживав заходів щодо витребування додаткових матеріалів з метою підтвердження періодів роботи чи конкретно вказував [PERSON] про перелік документів, яких недостатньо для призначення пенсії, суду не представлено. Відповідно до записів трудової книжки [PERSON] , серії [NUMBER] , дата заповнення 03.05.1993: 1. Запис №1 від 03.05.1993 - прийнятий на роботу в Радгосп «Старосільський» різноробочим (наказ від 03.05.1993 №27); 2. Запис №2 від 30.09.1996 - звільнити з роботи за власним бажанням (наказ від 30.09.1996 №37). Як стверджує відповідач, підставою для не зарахування до страхового стажу позивача вказаного вище періоду роботи при призначенні пенсії за віком був той факт, що запис в трудовій книжці про призначення та звільнення з роботи засвідчений печаткою УРСР, яка на той час не була чинною. Довідкою №28 від 23.07.2022 підтверджується, що радгосп «Старосільський» було реформовано КСП «Старосільське» згідно з реструктизації та розпорядження голови райдержадміністрації за № 551 від 26.11.1996, а КСП «Старосільське» реформоване в Сільськогосподарське приватне підприємство «Верес» з 01.04.2000 згідно із свідоцтва про державну реєстрацію та розпорядження голови райдержадміністрації за № 466 від 31.12.1999. Відповідно до приєднаної довідки правонаступника радгоспу «Старосільський» - Сільськогосподарського приватного підприємства «Верес» від 23.07.2022 №28, [PERSON] дійсно працював різноробочим в радгоспі «Старосільський» з 03.05.1993 (наказ № 27 від 03.05.1993) по 30.09.1996 (наказ №37 від 30.09.1996). Довідкою від 25.01.2021 № 8 підтверджено, що документи про трудовий стаж колишнього радгоспу «Старосільське» за період з квітня 1960 по липень 1997 року не збереглися, згоріли при пожежах 18.02.1983 та 15.07.1997. З долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача вбачається, що така містить інформацію про трудовий стаж позивача з відповідним записом про звільнення з роботи з 30.09.1996 з Радгоспу «Старосільський» за власним бажанням, містить посилання на відповідний наказ на підставі якого зроблено запис про звільнення позивача з роботи, такий запис засвідчений підписом уповноваженої особи. У пункті 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу. За наведених обставин, позивач не з власної вини позбавлений можливості подати додаткові документи з метою підтвердження трудового стажу за спірні періоди. Суд вважає, що, в даному випадку, позивач не може бути позбавлений свого права на включення при обрахунку загального стажу періодів роботи лише через неточність записів трудової книжки, тобто у зв`язку з обставинами, що виникли не з вини позивача, та на які він не міг вплинути. Окрім того, у позивача відсутня будь-яка можливість в інший спосіб підтвердити свій страховий стаж, оскільки всі необхідні документи в архівних установах не збереглися. Зі свого боку, позивач вчинив всі необхідні для призначення пенсії дії та надав усі необхідні для цього документи, в тому числі, щодо підтвердження стажу роботи в період з 03.05.1993 по 30.09.1996. Крім того, суд зазначає, що дії управління при відмові у включенні вказаного періоду роботи до стажу є непропорційними заявленій легітимній меті, тому їх не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо, адже відповідач у даному випадку не врахував те, що позивач звертався до Державного архіву про надання йому підтверджуючих документів, а також той факт, що він позбавлений можливості надати інші документи на підтвердження свого трудового стажу у спірний період. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач 2 безпідставно не зарахував до стажу [PERSON] спірний період роботи. Більше того, суд зауважує, що відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на її особисті права. Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №677/277/17 та від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17. Суд зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на відсутність чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Висновки, аналогічні за своїм змістом, містяться у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На підставі п.4.2 Порядку №22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. Згідно з нормами п.4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Водночас, матеріали справи не містять доказів щодо здійснення відповідачем своїх повноважень щодо отримання додаткових документів/надання позивачу допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до загального стажу. З аналізу норм пенсійного законодавства вбачається, що у зв`язку із зверненням позивача щодо призначення пенсії за віком, управління зобов`язане перевірити, зокрема, чи має заявник стаж роботи. У свою чергу, суд перевіряє, зокрема, чи діяв ПФУ обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а. Постанова Верховної Ради України від 11.05.1992 №2318-ХІІ "Про заходи забезпечення виконання вимог дозвільної системи" та Інструкція про порядок видачі дозволів та виготовлення печаток і штампів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 №643 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 жовтня 1993 р. за №164), не містять положень про не чинність фактично існуючих печаток та штампів та обов`язок їх заміни. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 (справа № 275/615/17 (К/9901/768/17)). Та обставина, що радгосп, не змінило свою печатку після припинення СРСР, не робить документи, які засвідчені нею, недостовірними. При цьому, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення такої. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. Вказане узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 (справа №687/975/17), від 23.04.2019 (справа №593/1452/16-а), від 30 вересня 2021 року (справа №300/860/17). Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі "Ковач проти України", п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України"). Згідно з п.п.4, 23 ч. 1 Європейської соціальної хартії від 03.05.1996, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" № 137-V 14.09.2006, усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98). У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Judgment in the Case of Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" № 45701/99). Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області при призначенні пенсії за віком [PERSON] , врахувати до загального страхового стажу періоди роботи в радгоспі «Старосільський» із 03.05.1993 по 30.09.1996. Так, наявними матеріалами справи підтверджено, що необхідний страховий стаж позивача для призначення пенсії за віком становить необхідний 21 рік. Відтак, зважаючи на врахування спірних періодів, у позивача наявний необхідний страховий стаж для призначення пенсії, з дати звернення за її призначенням. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачі, як суб`єкти владних повноважень не обґрунтували обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення, а заперечення відповідачів суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи. Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то адміністративний позов слід задовольнити повністю. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити повністю. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 10.08.2022 №172650003005 про відмову у призначенні пенсії [PERSON] . Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати [PERSON] пенсію за віком із 03.08.2022 із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зарахувавши до його загального страхового стажу періоди роботи в радгоспі «Старосільський» із 03.05.1993 по 30.09.1996. Стягнути на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області витрати по сплаті судового збору на суму 496,20грн. Стягнути на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області витрати по сплаті судового збору на суму 496,20грн.

Результат: granted