Вид судочинства: commercial
Суддя: Гумега О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
Судом встановлено, що 19.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Надра України» (виконавець) та Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (замовник) було укладено договір про проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування № 7/2973-Р-126М/13, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується виконати для замовника, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити роботи з проведення моніторингу та наукового супроводження надрокористування з метою видобування корисних копалин на Ріпнянському родовищі (п.1.1 Договору). У зв'язку із порушенням Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» умов указаного договору, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/1273/15-г, з ПАТ «Укрнафта» на користь ПАТ «НАК «Надра України» було стягнуто 137282,71 грн. основного боргу, 643,16 грн. - 3 % річних, 4118,48 грн. - інфляційних втрат, 6002,83 грн. - пені та 2960,94 грн. - судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 24.02.2015. Частиною 4 ст. 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, вищевказаним рішенням були встановлені обставини невиконання відповідачем умов договору № 7/2973-Р-126М/13 від 19.12.2013 та визначено обов'язок замовника (відповідача) сплатити позивачу вартість наданих послуг. Також, з матеріалів справи вбачається, що 24.02.2015 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва був виданий наказ № 910/1273/15-г, який стягувач (позивач) пред'явив до виконання Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії постанови Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 05.04.2018 у виконавчому провадженні №46913667, вжитими державним виконавцем заходами рішення у справі №910/1273/15-г виконано фактично в повному обсязі. Проте, вказані кошти надійшли на рахунок ПАТ «НАК «Надра України» тільки 23.03.2018, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 23.03.2018, наявною у матеріалах справи. Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/1273/15-г було виконано публічним акціонерним товариством «Укрнафта» лише 23.03.2018 року. Оскільки відповідач у період з 14.11.2015 по 22.03.2018 користувався присудженими на користь ПАТ «НАК «Надра України» грошовими коштами в сумі 151008,12 грн., то позивач вважає, що ПАТ «Укрнафта» має відшкодувати йому інфляційну складову боргу у сумі 51955,71 грн. та 3 % річних у сумі 10237,78 грн. Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (ст.ст. 76-79 ГПК України). Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, що виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. Судом враховано, що у спірному випадку у відповідача виникло грошове господарське зобов'язання, яке було встановлене судовим рішенням та яке боржником - ПАТ «Укрнафта» виконане невчасно та у примусовому порядку. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому із системного аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу Україні (вказана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12.04.2017 у справі № 913/869/14, від 26.04.2017 у справі № 918/329/16). Відповідно до п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зважаючи на встановлені обставини справи та вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних, нарахованих на суму основного зобов'язання, є такими, що заявлені правомірно. Разом з тим, як вбачається із позову, заявивши до стягнення матеріальні втрати за період з 14.11.2015 по 22.03.2018, позивач здійснив їх нарахування не лише на основний борг у сумі 137282,71 грн., а й на інфляційні нарахування у сумі 4118,48 грн., 3% річних у сумі 643,16 грн., а також на суму судового збору у 2960,94 грн., що були стягнуті судовим рішенням у справі № 910/1273/15-г. Проте, суд не погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на наступне. Щодо нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу у сумі 4118,48 грн. та 3% річних у сумі 643,16 грн., які були стягнуті судовим рішенням у справі № 910/1273/15-г, суд вважає за необхідне зазначити. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Постановлене судом рішення про стягнення основної заборгованості та матеріальних втрат лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Після винесення вказаного рішення нараховані матеріальні втрати не змінюють свою правову природу та не включаються до суми основного боргу. Отже, положення ст. 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних надають право застосовувати їх лише до суми грошового зобов'язання - основного боргу. Вказаною нормою не надається право на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних знову ж таки на інфляційні втрати та 3 % річних, зокрема, на вже стягнуті рішенням суду, оскільки правова природа інфляційної складової боргу та 3 % річних є похідною від основного зобов'язання. Таким чином, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині нарахування матеріальних втрат на інфляційну складову боргу у сумі 4118,48 грн. та 3% річних у сумі 643,16 грн., що були стягнуті рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2015 у справі № 910/1273/15-г. Крім того, необгрунтованим є нарахування позивачем матеріальних втрат на суму судового збору, покладеного вказаним рішенням суду у справі № 910/1273/15-г на відповідача в розмірі 2960,94 грн., оскільки судовий збір не виник з порушеного зобов'язання (з невиконання умов договору про проведення моніторінгу та наукового супроводження надрокористування № 7/2973-Р-126М/13 від 19.12.2013) та не був складовою частиною основної заборгованості за договором, а є лише збором за подання відповідного позову до суду згідно із Законом України «Про судовий збір». Таким чином, суд вважає, що правомірно заявленими вимогами є матеріальні втрати на суму основного боргу у розмірі 137282,71 грн., стягнутого рішенням суду у справі № 910/1273/15-г. При цьому доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на рахунок виконавчої служби, що на думку відповідача, відбулось 07.11.2017 року, судом відхиляються як безпідставні з огляду на наступне. Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», роз'яснено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку ПАТ «Укрнафта» на рахунок виконавчої служби, є необґрунтованими, оскільки таким моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Стосовно посилань відповідача на те, що саме 07.11.2017 року відповідачем було перераховано на рахунок виконавчої служби заборгованість, присуджену до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г, слід зазначити наступне. Як вбачається з платіжного доручення №7842564/12 від 26.10.2017, яке додане відповідачем у якості додатку до відзиву на позовну заяву у підтвердження вказаних вище доводів, ПАТ «Укрнафта» перерахувало на рахунок виконавчої служби грошові кошти в сумі 1256187,20 грн. При цьому, у призначенні платежу вказаного платіжного доручення не міститься жодних посилань на справу №910/1273/15-г. Натомість, зазначаються наступні номери справ Господарського суду міста Києва: №910/20094/14, №910/20270/14 та №910/20096/14. Жодні інші платіжні доручення, які б підтверджували обставин перерахування відповідачем заборгованості, присудженої до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г, у вказану ним дату - фактично до матеріалів справи не додані. В свою чергу, як встановлено судом, позивачем було надано виписку по рахунку позивача за 23.03.2018 року, з якої вбачається, що грошові кошти, присуджені до стягнення судовим рішенням у справі №910/1273/15-г, у розмірі 151008,12 грн. (ВП 46913667) надійшли на рахунок позивача у вказану дату. Відтак, датою виконання судового рішення у справі № 910/1273/15-г є саме 23.03.2018. При цьому слід зазначити, що в день фактичного виконання грошового зобов'язання (23.03.2018) прострочення зобов'язання не було, а тому цей день не може бути включеним у період, за який здійснюється нарахування інфляційних збитків та 3% річних. Отже, кінцевим днем нарахування матеріальних втрат, як вірно визначив позивач, є 22.03.2018. Дослідивши матеріали справи, а саме наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 9692,54 грн. та інфляційних втрат в розмірі 49188,69 грн. за період з 14.11.2015 по 22.03.2018 та здійснивши їх перевірку за допомогою інформаційно-пошукової системи «Ліга», суд дійшов висновку, що вказані нарахування проведено позивачем відповідно до положень чинного законодавства, а відтак позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке. Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Позивач разом із позовною заявою подав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, який складається тільки з суми судового збору у розмірі 1762 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 1668,16 грн. покладається на відповідача.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити частково. 2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, пров. Несторівський, буд. 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 54; ідентифікаційний код 31169745) 49188,69 (сорок дев'ять тисяч сто вісімдесят вісім) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 9692 (дев'ять тисяч шістсот дев'яносто дві) грн. 54 коп. 3% річних та 1668 (одну тисячу шістсот шістдесят вісім) грн. 16 коп. судового збору. 3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України. Повне рішення складено 04.01.2019. Суддя О.В. Гумега

Результат: partial