Вид судочинства: civil
Суддя: Плотникова Н. Б.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
15.11.2021 року позивачка, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що її (позивачки) неповнолітня донька [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.06.2020 р. В даній квартирі зареєстрований [PERSON] , який за вказаною адресою не проживає, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у квартирі немає, даним житловим приміщення не цікавиться. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на нього, чим порушуються права її (позивачки) неповнолітньої доньки, тому вона звернулася з вказаним позовом до відповідача. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причин неявки не повідомив, відзиву не подав, справа розглядається в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення позивачки, покази свідка, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що позивачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.10.2012 р. (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09.06.2020 р. (а.с. 15,16). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується копією будинкової книги та довідкою Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради № 15-13/9325 від 09.11.2021 р. (а.с. 17-18, 12). Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї позивачки та її доньки, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачем квартирою, що належить малолітній [PERSON] , оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачем договорів найму належного дочці позивачки житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Встановлено також, що [PERSON] не проживає в даній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження по факту не проживання особи за адресою по місцю реєстрації від 02.11.2021 р. (а.с. 11) та показами свідка [PERSON] . Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не довів наявності у нього правових підстав володіння чи користування квартирою доньки позивачки. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки та її доньки, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачем квартирою доньки позивачки, більше одного року без поважних причин відповідач відсутній і не проживає у вказаній квартирі, а тому втратив право користування даним житлом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідача перешкоджає власниці житла у здійсненні нею свого права користування та розпорядження даним майном, позов слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Резолютивна частина:
Позовні вимоги [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , задовольнити. Визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , [ADDRESS] ) судовий збір в сумі 908,00 грн. Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне

Результат: granted