Вид судочинства: commercial
Суддя: Литвинова В.В.
Дата ухвалення: 2021-01-05 00:00:00+02

Обставини справи:
На підставі Рішення XIV сесії Бериславської районної ради народних депутатів від 30.04.1993 № 196 «Про реалізацію Закону України «Про селянське (фермерське) господарство в районі», надано [PERSON] у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 35,0 та на території Федорівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області, що підтверджується Державного акту на право постійного користування землею ХС-ХУ, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 254 від 11.08.1993 року (а.с. 12, 13). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.07.2016 (а.с. 14-15), та кадастровим планом земельної ділянки (а.с. 16-18), підтверджуються відомості, що земельна ділянка площею 34, 9984 га кадастровий номер земельної ділянки 6524484500:02:001:0080, є державною власністю, дата державної реєстрації земельної ділянки 13.07.2016 року, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення. Інформація внесена на підставі Технічної документації землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 24.06.2016 року. Згідно із Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с. 22), відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 23), Статуту ФГ «МРІЯ В.І.» (а.с. 24-35), [PERSON] та членами його сім`ї 30.06.1998 року засноване з правами юридичної особи та зареєстроване фермерське господарство «МРІЯ». Дане господарство створено на базі земельної ділянки, яка наданна у користування його засновникові [PERSON] відповідно до державного акту на право постійного користування землею. Ці відомості внесені до статуту фермерського господарства, зокрема про Державний акт на право постійного користування землею ХС-ХУ, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 254 від 11.08.1993 року. Місцезнаходження юридичної особи - [ADDRESS] . Засновниками (учасниками) юридичної особи є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із смертю [PERSON] , були внесені відповідні зміни до статуту та реєстраційних документів, відповідно до яких новим головою визначено [PERSON] . Юридична особа перебуває на обліку: - В ГОЛОВНОМУ УПРАВЛІННІ РЕГІОНАЛЬНОЇ СТАТИСТИКИ: Дата взяття на облік: 15.03.1994 роу. - В ГОЛОВНОМУ УПРАВЛIННІ ДФС У ХЕРСОНСЬКIЙ ОБЛАСТI, АВТОНОМНIЙ РЕСПУБЛIЦI КРИМ ТА М.СЕВАСТОПОЛI, ГЕНІЧЕСЬКА ОДПI (НОВОТРОЇЦЬКИЙ РАЙОН): (дані про взяття на облік як платника податків) - 02.01.1993 року. Дані органів статистики про основний вид економічної діяльності юридичної особи, визначений на підставі даних державних статистичних спостережень відповідно до статистичної методології за підсумками діяльності за рік - Код КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур. Судом встановлено, що позивач є добросовісним користувачем. Так, факт користування у 2020 році земельною ділянкою позивачем підтверджується відомостями контролюючого органу (а.с. 37-51), відповідно до яких, ФГ «МРІЯ В.І.» протягом 2018-2020 років надавало податкові декларації з плати за землю, копії яких додано до справи. Відповідач згідно із відзивом на позовну заяву та наведеної позиції, яка відстоюється представниками, визнають, що в період з дня створення 30.06.1998 юридичної особи ФГ «МРІЯ В.І.» та до дня смерті його засновника [PERSON] користування земельною ділянкою позивачем було законним, відповідало чинному законодавству України. Оскільки громадянин [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо запису про смерть (а.с. 21), у подальшому користування земельною ділянкою фермерським господарством є незаконним. У зв`язку із з відсутністю необхідності проведення інвентаризації земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Федорівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області, розмір земельної ділянки 34,9984 га, із цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства з метою встановлення правового статусу земельної ділянки, оскільки правовий статус земельної ділянки посвідчений державним актом на право постійного користування землею серії ХС-ХУ, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 11.08.1993 за № 254, Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області видало оскаржуваний наказ від 11.09.2020 № 9470-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». На дату звернення з даним позовом до господарського суду, спірна земельна ділянка фактично використовується ФГ «МРІЯ В.І.». Предметом розгляду у цій справі є вимоги позивача про визнання за ФГ «МРІЯ В.І.» права постійного користування спірною земельною ділянкою, яка була надана в постійне користування померлому засновнику фермерського господарства [PERSON] ; визнання недійсним наказу відповідача від 11.09.2020 № 9470-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Предметом доказування у справі є - втрата фермерським господарством законних підстав щодо права користування земельною ділянкою у зв`язку із смертю фізичної особи - члена фермерського господарства, на ім`я якого оформлено право постійного користування земельною ділянкою державної власності, що надавалася для створення і ведення фермерського господарства як юридичної особи та наявність законних підстав для вилучення земельної ділянки від фактичного користувача - ФГ «МРІЯ В.І.». Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Водночас, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справах Буланов та Купчик проти України, №№ 7714/06 та 23654/08 від 09.12.2010, Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011). Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно із ч.1 ст. 13 та ч.1 ст.14 Конституції України, земля, її надра, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням селянських (фермерських) господарств регулюються, Земельним Кодексом України у відповідних редакціях (1990 та 2001), Законом України "Про селянське (фермерське) господарство", Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача), селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. При цьому державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею видавався на ім`я фермера - фізичної особи, зазвичай, голови селянського (фермерського) господарства, де чітко визначалась її мета та цільове використання - ведення селянського (фермерського) господарства. Суд зазначає, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою. Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України 1990 року). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача) громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. Рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства відповідні Ради народних депутатів приймають на найближчій сесії. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ст. 47 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача), у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, можуть бути земля, жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, птиця, бджолосім`ї, посіви та посадки сільськогосподарських культур і насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція і доходи від її реалізації, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення для ведення селянського (фермерського) господарства і заняття підсобними промислами. Майно цих осіб належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не передбачено угодою між ними. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" (у редакції, чинній на дату створення позивача), володіння, користування та розпорядження майном здійснювалося членами селянського (фермерського) господарства за взаємною домовленістю. З аналізу матеріалів справи вбачається, що з метою використання спірної земельної ділянки (державний акт на право постійного користування землею ХС-ХУ, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 254 від 11.08.1993 року) за цільовим призначенням - ведення фермерського господарства - зазначена земельна ділянка була передана громадянином України [PERSON] до створеного ним ФГ «МРІЯ В.І.», відомості про неї включено до змісту Статуту фермерського господарства. Суд вказує на те, що необхідною умовою набуття ФГ «МРІЯ В.І.» статусу юридичної особи та реалізацією нею мети її діяльності - здійснення сільськогосподарської діяльності, головою ФГ [PERSON], було отримання у користування земельну ділянку . Для цього, з метою набуття та реалізацією фермерським господарством своїх прав, голова фермерського господарства, у тому числі, прав на користування земельною ділянкою для здійснення підприємницької діяльності, відповідно до законодавства, здійснив дії щодо отримання у користування фермерським господарством земельної ділянки та оформлення прав на неї. Водночас суд зазначає, що фермерське господарство - є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону. Воно має своє найменування, печатку і штамп. Фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України. Діяльність фермерського господарства регулюється Конституцією України, Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство». Отже, необхідною умовою існування фермерського господарства - є здійснення виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробка та реалізація на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим та доведеним, що з 1998 обов`язки землекористувача спірної земельної ділянки перейшли до ФГ «МРІЯ В.І.». Отже, з 30.06.1998 саме створене громадянином України [PERSON] ФГ «МРІЯ В.І.» несе обов`язки землекористувача земельної ділянки площею 34, 9984 га кадастровий номер земельної ділянки 6524484500:02:001:0080. Приймаючи рішення у цій справі про задоволення вимог позивача, суд, зокрема керується правовими висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, Провадження № 12-205гс19. "Правова позиція Верховного Суду 1) У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. 2) Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. 3) Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такої юридичної особи - фермерського господарства. Стислий зміст правової позиції: З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). У земельному законодавстві (як чинному на момент створення СФГ, так і з 01 січня 2002 року й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника як смерть громадянина - засновника СФГ відсутня. Правове становище СФГ як юридичної особи та суб`єкта господарювання, в тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства. Таким чином, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення СФГ є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття СФГ правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення СФГ і подальшої державної реєстрації СФГ як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного фермерського господарства. Звідси у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана засновнику саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. З моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника." Суд завертає увагу відповідача на порушення ним у своїй діяльності прав позивача. Згідно приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, суд зазначає, що аргументи, які викладені відповідачем у відзиві на позов та підтримані в судовому засіданні представником, - не відповідають правовим висновкам, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, хоча зазначені висновки щодо застосування норм права є обов`язковими для Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області як суб`єкта владних повноважень, який застосовує у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідні норми права. Розглядаючи вимогу про визнання недійсним наказу Головного управління, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 791 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Абзацами 1 і 2 ч. 13 ст. 186 Земельного кодексу України встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації. У разі проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується також сільською, селищною, міською радою (крім випадків проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення земель державної власності). У разі якщо на підставі матеріалів інвентаризації здійснюються формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій, технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель (крім технічної документації, за якою проводиться інвентаризація масиву земель сільськогосподарського призначення) погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідач Наказом від 11.09.2020 № 9470-СГ відмовив позивачеві у проведенні інвентаризації спірної земельної ділянки з метою встановлення її правового статусу, фактично з мотивів відсутності права у позивача на користування земельною ділянкою та відмовляється відновити права позивача і після звернення до нього із цим позовом, наполягаючи на своїй протиправній позиції, відстоюючи законність прийнятого рішенні. Оспорюваний наказ не може вважатися таким, що виданий на підставі закону, оскільки діяльність позивача як фермерського господарства на момент видачі спірного наказу не припинилася, користування земельною ділянкою продовжувалося і, оскільки у землекористувача є потреба на отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Суд вкотре звертає увагу Головного управління, що зі смертю [PERSON] , якому спірна земельна ділянка була надана на праві постійного користування, таке право не є таким, що припинилось. Згідно з приписами статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Херсонської області, завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Херсонської області. Згідно з п. 13 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Херсонської області, до компетенції останнього належить розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Харківської області. Головне управління Держгеокадастру у Херсонської області, з 01.01.2013 наділене повноваженнями з передачі у власність або в користування для всіх потреб, земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області. Зазначений припис кореспондується зі статтю 122 ЗК України. Разом з тим, під час розгляду даного спору, Головне управління Держгеокадастру у Херсонської області не відновило права позивача, продовживши наполягати на своїй протиправній позиції, що виглядає як свавільна в контексті загального розуміння цих правовідносин у державі, зокрема виходячи з правових позицій Верховного Суду. Суд вважає заперечення відповідача безпідставними, оскільки, по-перше, законне володіння виникає на підставі відповідного титулу і не вимагає будь-яких додаткових підтверджень, по-друге, в силу презумпції правомірності володіння, саме на відповідача покладається обов`язок спростування законності володіння, в тому числі доведення того факту, що володіння не відбулось. Згідно із статті 73 ГГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких умов і правових підстав, позов ФГ «МРІЯ В.І.» про визнання: за Фермерським господарством «МРІЯ В.І.» право постійного користування земельною ділянкою площею 34,9984 га, кадастровий номер 6524484500:02:001:0080, для ведення фермерського господарства в межах згідно з планом, розташованою на території Федорівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області, яка була надана в постійне користування [PERSON] відповідно до Державного акта на право постійного користуванню землею від 11 серпня 1993 року серії XC-XV на підставі рішення Новотроїцької районної зади народних депутатів Херсонської області від 30 квітня 1993 року №196; недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 11.09.2020 року №9470-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, визнається судом законним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права є ефективним засобом захисту, що передбачений законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). При поданні позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 4204,00 грн. згідно із квитанцією № 22 від 05.11.2020 року. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати щодо сплати судового збору на вказану суму покладаються на відповідача.

Резолютивна частина:
1.Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 2.Визнати за Фермерським господарством «МРІЯ В.І.» (код ЄДРПОУ 21279683, 75300, Херсонська область, Новотроїцький район, с. Кривий Ріг, вул.. Чкалова, 24) право постійного користування земельною ділянкою площею 34,9984 га, кадастровий номер 6524484500:02:001:0080, для ведення фермерського господарства в межах згідно з планом, розташованою на території Федорівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області, яка була надана в постійне користування [PERSON] відповідно до Державного акта на право постійного користуванню землею від 11 серпня 1993 року серії XC-XV на підставі рішення Новотроїцької районної ради народних депутатів Херсонської області від 30 квітня 1993 року №196. 3.Визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 11.09.2020 року № 9470-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». 4.Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (код ЄДРПОУ 39766281, 73036, м. Херсон, вул. Університетська, 136-а) на користь Фермерського господарства «МРІЯ В.І.» (код ЄДРПОУ 21279683, 75300, Херсонська область, Новотроїцький район, с. Кривий Ріг, вул.. Чкалова, 24) судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у сумі 4204, 00 грн.

Результат: granted