Вид судочинства: commercial
Суддя: Красота Олександр Іванович
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02

Обставини справи:
19.09.2016 р. Державним регіональним проектно-вишукувальним інститутом "ДНІПРОДІПРОВОДГОСП" (Позивач, покупець) було одержано від Товариства з обмеженою відповідальністю "[PERSON] ПЛЮС" (Відповідач, постачальник) пропозицію укласти Договір поставки та проект Договору поставки № 3 від 19.09.2016 р. Позивач зазначає, що між ним та Відповідачем укладено Договір поставки № 3 від 19.09.2016 р. Суд не приймає вищезазначене посилання Позивача, з огляду на наступне. Згідно із частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частина 2 статті 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Оскільки договір, який міститься в матеріалах справи підписаний лише однією стороною - Позивачем в особі директора [PERSON], суд дійшов висновку, що договір поставки № 3 від 19.09.2016 р. є не укладеним. Відповідачем були виставлені Позивачу рахунки-фактури на оплату бензину А-92 Energy на загальну суму 67 350,00 грн.: - №0015/0000003 від 19.09.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.17); - №0015/0000066 від 30.09.2016 р. на суму 4100,00 грн.(а.с.21); - №0015/0000105 від 07.10.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.25); - №0015/0000142 від 17.10.2016 р. на суму 4100,00 грн. (а.с.29); - №0015/0000172 від 21.10.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.33); - №0015/0000202 від 28.10.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.37); - №0015/0000244 від 08.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.41); - №0015/0000289 від 16.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.45); - №0015/0000319 від 23.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.49); - №0015/0000337 від 28.11.2016 р. на суму 14700,00 грн. (а.с.53); - №0015/0000461 від 26.12.2016 р. на суму 21500,00 грн. (а.с.59); Позивачем було оплачено вищезазначені рахунки на загальну суму 67 350,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: - від 19.09.2016р. №6455 на суму 2050,00 грн. (а.с.18); - від 30.09.2016р. №6479 на суму 4 100,00 грн. (а.с.22); - від 07.10.2016р. №6506 на суму 2050,00 грн. (а.с.26); - від 17.10.2016р. №6523 на суму 4 100,00 грн. (а.с.30); - від 21.10.2016р. №6531 на суму 2050,00 грн. (а.с.34); - від 28.10.2016р. №6545 на суму 4 200,00 грн. (а.с.38); - від 08.11.2016р. №6571 на суму 4 200,00 грн. (а.с.42); - від 16.11.2016р. №6598 на суму 4 200,00 грн. (а.с.46); - від 23.11.2016р. №6605 на суму 4 200,00 грн. (а.с.50); - від 28.11.2016р. №6614 на суму 14 700,00 грн. (а.с.54); - від 26.12.2016р. №6699 на сумі 21 500,00 грн. (а.с.59); Відповідачем було поставлено Позивачу товар на загальну суму 67 350,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: - №0015/0000004 від 19.09.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.20); - №0015/0000061 від 30.09.2016 р. на суму 4100,00 грн.(а.с.23); - №0015/0000097 від 07.10.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.27); - №0015/0000141 від 18.10.2016 р. на суму 4100,00 грн. (а.с.31); - №0015/0000174 від 24.10.2016 р. на суму 2050,00 грн. (а.с.35); - №0015/0000211 від 31.10.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.39); - №0015/0000238 від 08.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.43); - №0015/0000280 від 16.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.47); - №0015/0000314 від 23.11.2016 р. на суму 4200,00 грн. (а.с.51); - №0015/0000333 від 28.11.2016 р. на суму 14700,00 грн. (а.с.55); - №0015/0000449 від 26.12.2016 р. на суму 21500,00 грн. (а.с.61). 26.12.2016р. Відповідачем Позивачу виставлено рахунок №0015/0000461 від 26.12.2016р., на суму 21 500 грн. з вказанням перерахунку грошових коштів на рахунок Відповідача в ПАТ «Ощадбанк» р/р №26002331616338 (а.с.57). Позивачем було перераховано Відповідачу 21 500,00 грн. відповідно до платіжного доручення № 6698 від 26.12.2016р. на реквізити ПАТ КБ ПРИВАТБАНК р/р №26000050019033 (а.с.58). Як вказує Позивач, Відповідач відмовився поставити товар з підстав перерахування грошових коштів не на той рахунок, який вказано у рахунку №0015/0000461 від 26.12.2016р., на суму 21 500 грн. Позивачем додатково було перераховано Відповідачу 21 500,00 грн. відповідно до платіжного доручення № 6699 від 26.12.2016р. на реквізити ПАТ «Ощадбанк» р/р №26002331616338 (рахунок №0015/0000461 від 26.12.2016р., на суму 21 500 грн.) (а.с.59). Позивач згідно видаткової накладної №0015/0000449 від 26.12.2016р. отримав товар на суму 21 500 грн. (а.с. 61), але сума у розмірі 21 500 грн. сплачена попередньо не на ті реквізити залишилася у Відповідача. 26.12.2016р. Позивач направив на адресу Відповідача лист № 510, в якому просить повернути помилково відправлені грошові кошти у розмірі 21 500,00 грн. відповідно до платіжного доручення № 6698 від 26.12.2016р. (а.с.62). 10.02.2017 р. Позивач направив на адресу Відповідача лист № 87, в якому просить попередній лист № 510 від 26.12.2016 вважати недійсним, замість грошових коштів видати скетч-карти (а.с.63). 07.09.2017 р. Позивач направив на адресу Відповідача претензію № 368, з вимогою у строк не пізніше 3-ох робочих днів з дня одержання даної претензії перерахувати на рахунок Позивача грошові кошти у розмірі 21 500,00 грн. (а.с.64). Відповідач відповіді на вищезазначені листи та претензію не надав, товар чи грошові кошти Позивачу не повернув, доказів з цього приводу сторонами суду не надано. Неповернення відповідачем грошових коштів в добровільному порядку спонукало Позивача звернутись з відповідним позовом до суду. На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст.205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Отже, із матеріалів справи слідує, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, відповідно до якого Позивач, як покупець, зобов'язався прийняти та оплатити товар, а Відповідач - як постачальник, поставити товар Позивачу. Дії сторін щодо виставлення рахунків-фактури на оплату та проведення Позивачем оплати цих рахунків свідчить про виникнення між ними зобов'язання, яке регулюється параграфом 3 Цивільного кодексу України "Поставка". При цьому в правовідносинах за договором поставки зобов'язаною стороною по сплаті грошових коштів являється Позивач, а зобов'язаною стороною по поставці Відповідач. Віддповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Виконавець зобов'язаний надати послуги замовнику у строк, встановлений договором про надання послуг, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до ч.2 статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуюче те, що 07.09.2017р. Позивачем було направлено на адресу Відповідача претензію, яка отримана останнім 08.09.2017р. (а.с.68) тому обовязок щодо повернення грошових коштів у сумі 21 500,00 грн. є таким, що настав з 16.09.2017р. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України) Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Як вказувалось вище, матеріали справи не містять доказів поставки товару Відповідачем Позивачу, а також доказів повернення попередньої оплати. У зв'язку з несвоєчасним виконання Відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, Позивач нарахував Відповідачу пеню на підставі ст. 230, ч. 3 ст. 232 Господарського кодексу України за період з 01.01.2017р. по 31.08.2017р. у сумі 3 785,18 грн. Згідно п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки. Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Частиною 3 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією. Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. За своєю правовою природою, неустойка (штраф, пеня) є видом забезпечення виконання зобовязання. Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно пунктів 1 та 3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, нарахування неустойки, зокрема пені, можливе лише на підставі договору. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог Позивача щодо стягнення з Відповідача пені у сумі 3 785,18 грн. Також, Позивачем нараховано 3 % річних за період з 01.01.2017р. по 10.10.2017р. у сумі 500,10 грн. та інфляційні втрати за період з січня 2017р. по вересень 2017р. включно у сумі 2 214,50 грн. Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд, перевіривши правильність нарахування 3% річних за період вказаний Позивачем, вважає вказаний розрахунок помилковим з огляду на те, що датою початку періоду нарахування повинна бути дата саме 16.09.2017р., отже, суд перерахувавши вказаний розрахунок встановив, що 3% річних за період з 16.09.2017р. по 10.10.2017р. становить суму у розмірі 44,18 грн., яка відповідно підлягає задоволенню. Решта суми 3% річних у розмірі 455,92 грн. не обґрунтована та задоволенню не підлягає. Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат за період вказаний Позивачем, суд також не може погодитись з останнім з підстав вказаних вище стосовно початку періоду нарахування з 16.09.2017р. Суд перерахувавши вказаний розрахунок встановив, що інфляційні нарахування за період з 16.09.2017р. по 10.10.2017р. визначити не можливо з підстав не повноти періоду за який можливо здійснити вказані нарахування. При цьому суд роз»яснює, що індекс інфляції розраховується в середньому за місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця (лист Верховного Суду України від 03.04.1997 року за № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ"). З цих підстав, вимоги Позивача стосовно нарахування інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частина 1 ст. 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.. ст.. 76-79 ГПК України) Відповідно до ст.. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Резолютивна частина:
Позов задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "[PERSON] ПЛЮС" (49051, м. Дніпро, просп. Слобожанський, буд. 40-А, код ЄДРПОУ 39726851) на користь Державного регіонального проектно-вишукувального інституту "ДНІПРОДІПРОВОДГОСП" (49044, м. Дніпро, просп.. [PERSON], буд. 39А; код ЄДРПОУ 01035093) основний борг у розмірі 21 500,00 грн., 3 % річних у розмірі 44,18 грн., та судовий збір у розмірі 1 231,10 грн. В решті позовних вимог - відмовити. Наказ видати після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, з дня його проголошення до Дніпропетровського апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Суддя О.І. Красота Повне рішення складено 16.01.2018р.

Результат: partial