Вид судочинства: commercial
Суддя: Морозов С.М.
Дата ухвалення: 2026-01-12 00:00:00+02

Обставини справи:
19.06.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ровєр» (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» (споживач, позивач) укладено Договір на постачання природного газу №579/ПГ (надалі - Договір), відповідно до умов до п. 2.1. постачальник зобов`язується протягом строку дії даного Договору передавати споживачеві природний газ та надавати послуги із замовлення (бронювання) потужності щодо кожного періоду та обсягу постачання газу, а споживач - зобов`язується приймати та оплачувати газ та надані постачальником послуги із замовлення (бронювання) потужності на умовах даного Договору. Відповідно до п. 5.1. Договору фактичний обсяг постачання газу визначається на підставі актів, які будуть підписуватись представниками обох сторін по закінченню кожного газового місяця постачання, датуватись останнім календарним місяцем відповідного газового місяця постачання. Акти, визначені у п. 5.1. Договору є підставою для розрахунків. Загальна вартість даного договору складається із суми вартостей усіх обсягів газу, поставленого протягом усіх газових місяців та наданих послуг із замовлення (бронювання) потужності протягом строку дії даного Договору. (п. 7.2. Договору). Споживач зобов`язаний сплатити вартість замовленого (або спожитого) газу, що передається та послуг із замовлення (бронювання) потужності шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника. (п. 8.1. Договору). Кошти, які надійшли від споживача, будуть зараховані як передоплата (повна або часткова) на наступні періоди постачання (газові місяці), за умови відсутності будь-якої заборгованості по Договору. (п. 8.6. Договору). Договір може бути припинений достроково за ініціативою будб-якої із сторін (сторони-ініціатора) за умови письмового повідомлення стороною-ініціатором іншої сторони не пізніше ніж за 21 календарний день до бажаної дати дострокового розірвання (шляхом направлення цінного листаз описом та повідомлення про вручення). В такому випадку Договір вважається достроково припинений у дату, зазначену у такому повідомленні. (п. 13.4. Договору). Відповідачем виставлено позивачу рахунок-фактуру на оплату №СФ-0000428 від 26.07.2023 року на суму 782 500,20 грн. Позивачем було перераховано віфдповідачу грошові кошти на суу в розмірі 782 500,20 грн згідно платіжних інструкцій №11660 від 08.08.2023 року на суму 500 000,00 грн та №11680 від 10.08.2023 року на суму 282 500,20 грн. На виконання умов Договору відповідачем було поставлено позивачу природного газу на загальну суму 667 512,73 грн згідно наступних актів прийому-передачі природного газу: - від 31.08.2023 року на суму 5,47 грн; - від 30.09.2023 року на суму 40,07 грн; - від 31.10.2023 року на суму 260 008,07 грн; - від 30.11.2023 року на суму 407 459,12 грн. В подальшому, позивачем подано відповідачу повідомлення про зміну постачальника природного газу з вимогою про повернення переплати (вхідний реєстраційний номер повідомлення №201 від 05.08.2025 року). Отже, як зазначає позивач, у зв`язку зі зміною постачальника природного газу, припиненням дії Договору, сума переплати, яку відповідач має повернути, становить 114 987,47 грн, що підтверджується підписаним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму переплати у сумі 114 987,47 грн та здійснює нарахування відповідачу суми 3% річних в розмірі 434,75 грн. Відповідачем відзиву на позовну заяву до суду не подано. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. Згідно з ч.5 ст.12 Закону України "Про ринок природного газу" договір постачання повинен містити такі істотні умови: 1) обов`язок постачальника забезпечити споживача всією необхідною інформацією про загальні умови постачання (у тому числі ціни), права та обов`язки постачальника та споживача, зазначення актів законодавства, якими регулюються відносини між постачальником і споживачем, наявні способи досудового вирішення спорів з таким постачальником шляхом її розміщення на офіційному веб-сайті постачальника; 2) обов`язок постачальника забезпечити споживача інформацією про обсяги та інші показники споживання природного газу таким споживачем на безоплатній основі; 3) обов`язок постачальника повідомити споживачу про намір внесення змін до договору постачання природного газу в частині умов постачання до початку дії таких змін та гарантування права споживача на дострокове розірвання договору постачання, якщо нові умови постачання є для нього неприйнятними; 4) обов`язок постачальника забезпечити споживачу вибір способу оплати з метою уникнення дискримінації; 5) обов`язок постачальника забезпечити споживача прозорими, простими та доступними способами досудового вирішення спорів з таким постачальником; 6) порядок відшкодування та визначення розміру збитків, завданих внаслідок порушення договору постачання. Згідно з п.2 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2496, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за № 1382/27827 (Правил постачання природного газу) постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Згідно п. 12 розділу ІІ Правил постачання природного газу розрахунки споживача за поставлений природний газ здійснюються за розрахунковий період відповідно до умов договору постачання природного газу. У випадку недоплати вартості природного газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок відповідно до умов договору постачання природного газу. У разі переплати сума переплати зараховується в рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу. Датою оплати рахунка (здійснення розрахунку) є дата, на яку були зараховані кошти на рахунок постачальника. У п. 20 розділу ІІ Правил постачання природного газу зазначено, що постачальник зобов`язаний, зокрема, дотримуватись вимог цих Правил, забезпечувати постачання природного газу на умовах, визначених договором постачання природного газу. Як встановлено судом, 19.06.2019 між сторонами було укладено Договір на постачання природного газу №579/ПГ. Враховуючи обсяги спожитого позивачем природного газу протягом дії Договору та розміру сплачених позивачем грошових коштів (згідно зазначених вище доказів), у позивача виникла переплата за природний газ у сумі 114 987,47 грн. Оскільки у зв`язку з припиненням дії договору у відповідача припинився обов`язок постачати позивачу природний газ у наступних розрахункових періодах, а станом на дату припинення такого договору у позивача існувала переплата у розмірі 114 987,47 грн, яка не може бути зарахована в оплату за газ у наступних розрахункових періодах, підстави для утримання відповідачем зазначених грошових коштів немає, а відповідач зобов`язаний був повернути позивачу вказану суму на вимогу останнього згідно положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України. Так як строк дії договору закінчився 31.08.2025, позивач, в порядку ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, звернувся до відповідача з повідомленням про повернення суми переплати за Договором у розмірі 114 987,47 грн. Судом встановлено, що вказане повідомлення було отримане відповідачем 05.08.2025, що підтверджується вхідним реєстраційним номером №201. Таким чином, відповідач повинен був повернути позивачу грошові кошти у сумі 114 987,47 грн у строк до 31.08.2025 (строк визначений позивачем у повідомленні). Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Системний аналіз положень ст.ст.11, 177, 202, 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова ч.1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до приписів ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Отже із врахуванням того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази повернення відповідачем суми переплати за договором у розмірі 114 987,47 грн, а укладений між позивачем та відповідачем правочин є таким, що припинив свою дію, підстава для отримання грошових коштів, які були оплачені позивачем, відпала, внаслідок чого позовні вимоги про стягнення 114 987,47 грн визнаються судом законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 434,75 грн, нарахованої за період з 01.09.2025 року по 17.10.2025 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 у справі №905/600/18 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. У відповідності до розрахунку позивача нарахування 3% річних від суми невиконаного зобов`язання здійснено за період з 01.09.2025 по 17.10.2025 на суму 434,75 грн. Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, вважає його арифметично правильним, зробленими у відповідності до норм чинного законодавства. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 434,75 грн є законною та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Окрім того, позивач у позовній заяві просить на підставі ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначити у судовому рішенні про нарахування 3% річних з дати винесення рішення до дати фактичного виконання рішення. Відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу. Правовий аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що остання передбачає право, а не обов`язок суду зазначити про нарахування відсотків або пені у рішенні про стягнення боргу, і таке право надано суду для нарахування відсотків, або для нарахування пені, тобто за вибором позивача один з видів відповідальності. При застосуванні положень ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд вважає за необхідне враховувати дії стягувача та боржника на час виникнення порушеного права, а не заздалегідь. Тому, суд не вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 10 ст. 238 ГПК України зазначати в рішенні про нарахування неустойки до моменту виконання рішення. Судовий збір позивача у розмірі 3 028,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, поданих в електронному вигляді, покладається на відповідача.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити повністю. 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ровер» (код ЄДРПОУ 36958989, адреса: 03138, м. Київ, вул. Сумська, буд. 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еталон» (код ЄДРПОУ 34020957, місцезнаходження: 23303, Вінницька область, Вінницький район, Тиврівська ТГ, с. Васильківка, вул. Польова, 1А) суму коштів в розмірі 114 987,47 грн (сто чотирнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім гривень 47 копійок), суму 3% річних в розмірі 434,75 грн (чотириста тридцять чотири гривни 75 кпійок) та суму судового збору в розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок). 3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ. 4.

Результат: granted