Вид судочинства: administrative
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-03 00:00:00+02

Обставини справи:
15 листопада 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, в якій просить: - визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати пенсії з 01 березня 2016 року; - зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області нарахувати та виплатити раніше призначену пенсію з виплатою усієї заборгованості, що виникла за період її несплати, починаючи з 01 березня 2016 року; - звернути до негайного виконання рішення суду у межах виплати пенсії за один місяць; В обґрунтування позову зазначила, що перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії за віком. З 01 березня 2016 року відповідач припинив виплату пенсії, про підстави припинення виплати пенсії відповідач не повідомив, відповідь на адвокатський запит надавати відмовився. Вважає, що відповідачем порушено її право на пенсійне забезпечення. На підставі чого, просить визнати дії відповідача неправомірними, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 19 листопада 2019 року позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків шляхом сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. 01 грудня 2019 року позивачем сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 39080, яка була надана разом із заявою про усунення недоліків від 02 грудня 2019 року. Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. справи 1-2). Згідно з нормами частини третьої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС - України), у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив. 19 грудня 2019 року відповідачем до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача. У відзиві зазначив, що позивач перебуває на обліку і пенсія виплачена до 01 березня 2017 року. З 01 березня 2017 року після обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб виплату пенсії призупинено. Позивач із заявою про поновлення виплати пенсії до відповідача не зверталась. Для поновлення виплати пенсії позивачеві необхідно звернутися особисто в органи Пенсійного фонду за місцем реєстрації в якості переселенця та надати оригінали документів. На підставі зазначеного, просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив. Позивач, [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, з 14 січня 1987 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (арк. справи 6). Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується Довідкою від 22.11.2015 року за № 33120 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 7 ). Отже, як вбачається зі змісту позовної заяви та відзиву на позов, спірними питанням у справі є неправомірність невиплати пенсії позивачеві за період з 01 березня 2016 року. Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного. Відповідно до положень частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. В силу вимог статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до норм статті 7 зазначеного Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Факт внутрішнього переміщення, згідно положень статті 4 Закону № 1706-VII підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Відповідно до норм статті 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості. Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення. В матеріалах справи відсутні відомості щодо прийняття відповідним органом державної влади рішення про скасування дії довідки 22.11.2015 року за № 33120 про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи, також відсутні відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про її скасування. Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням. Питання виплати пенсій врегульовані нормами статті 47 зазначеного Закону, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Порядок припинення та поновлення виплати пенсії визначений нормами статті 49 Закону № 1058-IV. Так, згідно з положеннями частини першої зазначеною статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Судом встановлено, підтверджено наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем, що всупереч зазначеним вимогам чинного законодавства, відповідного рішення про припинення виплати пенсії позивачу управлінням не приймалось. Доказів на підтвердження наявності передбачених статтею 49 Закону № 1058-IV підстав, для припинення позивачеві виплати пенсії відповідачем не надано. Дійсно, з аналізу норм статті 49 Закону № 1058-IV вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати пенсії не є вичерпними. Проте, суд зауважує, що зі змісту наведеної норми законодавства вбачається, що "інші випадки" для припинення виплати пенсії повинні також бути передбачені саме законом. Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, 1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Отже, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів України, якими визначений порядок припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, зокрема на норми постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (надалі - постанова № 365), оскільки пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги статті 49 Закону № 1058-IV. Суд також зазначає, що у цій справі сам факт існування у позивача права на отримання пенсії не оспорюється сторонами. Суть права позивача є достатньо чіткою і передбачено діючим законодавством. Суд враховує, що в силу положень статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати. Перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що буд-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки «на умовах передбачених законом» і повинно переслідувати легітимну мету. Верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів щодо існування законодавчих підстав для припинення виплати пенсії позивачу, тому суд вважає таке втручання не виправданим з урахуванням вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18), висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частини 3 статті 291 КАС України). Відповідно до положень частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Нормами частини другої зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд, відповідно до положень частини п`ятої статті 77 КАС України, вирішує справу на підставі наявних доказів. Довідкою, виданою відповідачем від 13 грудня 2019 року за вихідним № 1066-02-25/7 вбачається, що позивач знаходиться на обліку у відповідача та отримала пенсію за віком за період з січня 2017 року по лютий 2017 року, відомостей про нарахування та виплату пенсії з 01 березня 2017 року відповідачем не надано, а не з 01 березня 2016 року, як вказує позивач у позовній заяві. Таким чином, аналізуючи всі докази у їх сукупності та обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправних дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу пенсії з 01 березня 2017 року та зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії та провести виплату заборгованості позивачу з 01 березня 2017 року. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості, оскільки в періоді з 01 березня 2016 року по лютий 2017 року пенсія позивачеві сплачена у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. За приписами частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. З огляду на таке, суд вважає стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Таким чином, на користь позивача підлягає відшкодуванню сума судового збору в розмірі 384,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області. На підставі вищевикладеного та

Резолютивна частина:
Адміністративний позов [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; фактичне місце перебування: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) до Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області (юридична адреса: 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, код ЄДРПОУ 23346787) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково. Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати пенсії [PERSON] з 01 березня 2017 року. Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області (юридична адреса: 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, код ЄДРПОУ 23346787) поновити виплату пенсії та провести виплату заборгованості по пенсії [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; фактичне місце перебування: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) з 01 березня 2017 року. В іншій частині позовних вимог - відмовити. Стягнути на користь [PERSON] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; фактичне місце перебування: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області (юридична адреса: 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, код ЄДРПОУ 23346787) суму судового збору в розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят гривень 20 копійок). Повний текст судового рішення прийнятий в письмовому провадженні 03 січня 2020 року. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). Суддя О.В. Зінченко

Результат: partial