Вид судочинства: commercial
Суддя: Дем`як Валентина Миколаївна
Дата ухвалення: 2018-01-16 00:00:00+02

Обставини справи:
04.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (покупець) укладено договір №13-177-Н на купівлі - продажу природного газу (а.с. 44-49). Відповідно до п.1.1 договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. За умовами п.4.1, п. 4.2 Договору Відповідач як покупець за Договором визначає кількість газу за показниками комерційних вузлів обліку газу, які встановлюються на межі балансової належності газопроводів споживачів Відповідача. Згідно п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2. договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі. Відповідно до п.6.2. договору, оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця відповідно до вимог Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затвердженими відповідною постановою НКРЕ, та зараховується як оплата за газ. За наявності заборгованості Покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання Продавця. На виконання умов Договору, Позивач передав у власність Відповідача природний газ на загальну суму 559 922 184,71 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу (а.с.66-100). Судом встановлено, що зазначені акти приймання-передачі природного газу підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток господарюючих суб'єктів, містять всі визначені законодавством обов'язкові реквізити, в повному об'ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі згідно умов підписаного договору №13-177-Н від 04.03.2013р. впродовж 2013 -2015 рр. господарських операцій. Передача позивачем природного газу у вказаних об'ємах та його отримання відповідачем не заперечується відповідачем. Проте, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" взяті на себе зобов'язання в частині проведення з позивачем належних розрахунків по оплаті переданого природного газу (у порядку та строки, визначені вище) виконувало неналежним чином, чим порушило п. 6.1 Договору. Судом встановлено, що платежі проводились із допуском у певні періоди порушень встановлених угодою граничних термінів, що, в свою чергу, призводило до прострочення платежів на той чи інший час та виникнення боргу у той чи інший період на певну суму. Зазначене підтверджено розрахунком позивача та довідкою по операціях за договором (а.с.10-43). Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування у певні періоди заборгованості по оплаті газу стало підставою для здійснення позивачем нарахувань відповідачу 3% річних, подальше звернення до суду із позовом про стягнення нарахованої суми. Відповідно до ст. 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать. Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір купівлі-продажу природного газу 13-177-Н від 04.01.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був. Відповідно до ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з представленим господарському суду розрахунком до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 389688,80грн. - 3% річних. Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" по відсотках, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача 389688,80грн. - 3% річних. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017р. у справі №3-1601гс16 (№906/1072/15). Доводи відповідача про те, що: 1.ПАТ «Волиньгаз» належно виконувало свої зобов'язання встановлені спільними протокольними рішеннями та положення КМУ від 11.01.2015р. №20 та у нього відсутнє прострочення платежу; 2.позивач не направив відповідачу у встановленому договором порядку підписані акти приймання-передачі природного газу за договором; 3. 03.08.2015р. між ПАТ «Волиньгаз» та ТзОВ «Волиньгаз Збут» було укладено договір доручення №03/08/2Д, відповідно до якого ТзОВ «Волиньгаз Збут» зобов'язався від імені та за рахунок ПАТ «Волиньгаз» виконувати грошові зобов'язання; 4. та доводи про те, що перерахування платежів на рахунок позивача залежало від компенсаційних виплат держави, оскільки газ, що оплачувався використовується виключно населенням, досліджені судом та спростовані наявними у справі документами та поясненнями позивача. Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість , достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі в сумі 289688,80грн. - 3% річних. Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 5845,33грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід покласти на нього. Враховуючи викладене, господарський суд,

Резолютивна частина:
1.Позов задоволити. 2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" (43000, м.Луцьк, вул. Івана Франка,12, код ЄДРПОУ 03339459) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул. Б.Хмельницького,6, код ЄДРПОУ 20077720) 389688,80грн. - 3% річних та 5845,33грн. в повернення витрат по сплаті судового збору. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Рівненського апеляційного господарського суду. Повний текст рішення складено 18.01.2018р. Суддя В. М. Дем`як

Результат: granted