Вид судочинства: commercial
Суддя: Нечай О.В.
Дата ухвалення: 2020-01-08 00:00:00+02

Обставини справи:
16.10.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Роялті Логістик" (далі - перевізник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Майстер Технологій" (далі - замовник, відповідач) було укладено Договір-заявку № 1012273 на перевезення вантажу автомобільним транспортом по території України (далі - Договір-заявка), в якій сторони погодили маршрут сполучення - м. Київ - м. Львів, назву вантажу, вагу, об`єм - димоходи на піддонах, 5 т, вимоги до авто та умови перевезення - тент, заднє/бокове навантаження, дату та час завантаження - 16.10.2018, дату та час вивантаження - 17.10.2018, вартість перевезення - 10 800,00 грн з ПДВ. Договір-заявка переданий засобами факсимільного зв`язку, скріплений печатками та підписами з обох сторін має таку ж юридичну силу як і оригінал (п. 1 Договору-заявки). Згідно з п. 4 Договору-заявки перевізник виконує перевезення вантажу відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, з моменту укладення Договору-заявки. Позивачем на виконання укладеного з відповідачем Договору-заявки було виконано зобов`язання з перевезення вантажу, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними № Р958/03 від 16.10.2018, Р2150/01 від 16.10.2018 та № РМТ0000 від 16.10.2018, з відмітками вантажоодержувача про прийняття вантажу. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами підписано та скріплено печатками без будь-яких взаємних претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) Акт здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) № 1012273 від 17.10.2018 на суму 10 800,00 грн. В свою чергу, позивачем було виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 1012273 від 17.10.2018 на суму 10 800,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором-заявкою, позивач звернувся до відповідача (докази направлення вимоги у справі) з вимогою вих/02-4748 від 21.08.2019 про сплату грошових коштів у сумі 10 800,00 грн за надані послуги з перевезення вантажу в семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, яка була отримана відповідачем 16.09.2019, проте залишена ним без відповіді та задоволення. З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за послуги з перевезення вантажу, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 10 800,00 грн. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Вказане також кореспондується з приписами ст. 205 Цивільного кодексу України. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України). Згідно з частинами 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України та Глави 32 Господарського кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Згідно з ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за Договором-заявкою з перевезення вантажу в обумовлені сторонами строки виконав належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи товарно-транспортними накладними № Р958/03 від 16.10.2018, Р2150/01 від 16.10.2018 та № РМТ0000 від 16.10.2018, з відмітками вантажоодержувача про прийняття вантажу. Факт належного виконання позивачем зобов`язань з перевезення вантажу за Договором-заявкою також підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін Актом здачі-прийняття виконаних робіт (наданих послуг) № 1012273 від 17.10.2018 на суму 10 800,00 грн, що не заперечується відповідачем при розгляді справи. Частиною першою статті 916 Цивільного кодексу України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Суд встановив факт пред`явлення позивачем в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України вимоги відповідачу про оплату в семиденний строк заборгованості за Договором-заявкою в розмірі 10 800,00 грн., отримання вимоги відповідачем 16.09.2019, що підтверджується інформацією з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» за пошуковим ідентифікатором поштового відправлення № 4600902571266. Відтак, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав. Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України. Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано. З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість в розмірі 10 800,00 грн. Судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер Технологій" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 60; ідентифікаційний код: 37726472) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Роялті Логістик" (46400, м. Тернопіль, вул. Степана Будного, 36; ідентифікаційний код: 38066424) 10 800 (десять тисяч вісімсот) грн 00 коп. основного боргу та 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору. 3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України. Повне рішення складено 08.01.2020. Суддя О. В. Нечай

Результат: granted