Вид судочинства: commercial
Суддя: Аюпова Р.М.
Дата ухвалення: 2025-01-06 00:00:00+02

Обставини справи:
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Харків-Прилад", м. Харків, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю \~"Харків-Прилад", м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 87 972, 82 грн, підставою нарахування якої стала несплата відповідачем за отримане від відповідача за видатковою накладною № ХП-0000309 від 12.11.2021, обладнання. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.11.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3853/24. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу у строк, протягом п`ятнадцяти днів, з дня вручення ухвали про відкриття провадження, надати суду відзив на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ГПК України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство. 22.11.2024 відповідачем надано до суду \~відзив на позов (вх. № 29366), в якому вказує, що 01 березня 2024 року відповідачем на адресу позивача було направлено лист № ХП-03-0147 щодо належного виконання господарського зобов`язання, в якому зазначається, що претензія позивача розглянута та запропоновано з метою обопільного належного виконання господарських зобов`язань, що виникли між відповідачем та позивачем і мінімізації витрат на вирішення спору, зарахувати зустрічні однорідні вимоги за поставками відповідно до видаткової накладної ХП 0000309 від 12 листопада 2021 року, видаткової накладної № ХП-0000301 від 10.11.2021 року на загальну суму 53 530, 00 грн та за договором поставки № 2412-21 від 24 грудня 2021 року. Також вказує, що у відповідь на претензію від 18 вересня 2024 року відповідачем було направлено лист у якому зазначалося, що борг за поставлений товар буде погашено найближчим часом, з чим і погоджується позивач та зазначає у своєму позові. Але не дочекавшись сплати звернулися до суду з вимогою про стягнення боргу. Відповідач погоджується з вимогою щодо сплати боргу в сумі 5 284, 00 грн за поставлене обладнання (залишок боргу за наслідками зустрічних однорідних вимог), а от вимогу щодо сплати штрафних санкцій у сумі 5 126, 00 грн, та 25 162, 82 грн інфляційного збільшення заперечує. 27.11.2024 позивачем надано до суду відповідь на відзив на позов (вх. № 29894), в якій вказує, що в листі № ХП-03-0147 від 01.03.2024 відповідач щодо взаємозаліку зустрічних однорідних вимог посилається на договір поставки №2412-21 від 24.12.2021, згідно якого постачальник зобов`язався доставити і передати у власність покупця товар - вібраційну випробувальну систему для втомних випробувань TIRA TV 56280 / LS-340 Німеччина (країна-виробник) (країна-походження (збірки), (countryofregion) - Німеччина, р.в. - 2021), виконати доставку на адресу 69068, м. Запоріжжя, вул. Іванова, 2, розвантаження, монтаж, пусконалагоджувальні роботи, провести інструктаж операторів по роботі на обладнанні, передати заявлений повний комплект обладнання, здати обладнання за повним переліком приймальних тестів на точність заводу-виготовлювача, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити обладнання. Позивач вказує, що відсутні будь-які зобов`язання зі сплати заборгованості Товариству з обмеженою відповідальністю «Харків-Прилад» (код ЄДРПОУ: 35698480) за договором поставки №2412-21 від 24.12.2021. А тому лист відповідача № ХП-03-0147 від 01.03.2024 з вимогою зарахувати зустрічні однорідні вимоги за поставками відповідно до видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року, видаткової накладної № ХП-0000301 від 10 листопада 2021 року та за договором поставки № 2412-21 від 24.12.2021 не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутність взаємозобов`язання позивача за договором. 29.11.2024 відповідачем надано до суду клопотання (вх. № 30072), в якому просить суд долучити до матеріалів справи розрахунок штрафних санкцій, копію листа № ХП-01-0049 від 22.01.2024 та копію листа № ХП-03-0147 від 01.03.2024. В ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України. В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Так, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами. Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. 12.11.2021 ТОВ «Науково-виробнича фірма «Харків-прилад» (постачальник, позивач) було здійснено постачання ТОВ «Харків-прилад» (покупець, відповідач) обладнання - Тестер Fluke 1664 FC, в кількості 1 шт. на суму 48 070, 00 грн (без ПДВ). Разом з ПДВ вартість обладнання становить - 57 684,00 грн. Однак, покупцем не було здійснено належної оплати поставки обладнання відповідно до цінового кошторису приладдя, зокрема відповідно до видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року та рахунку-фактури № ХП-0000428 від 12 листопада 2021 року щодо поставки покупцю обладнання на суму 57 684, 00 грн в тому числі ПДВ 9 614,00 грн. Водночас, 22 грудня 2023 року позивачем було направлено на адресу відповідача претензію щодо невиконання зобов`язання з оплати вартості поставленого обладнання відповідно до видаткової накладної № ХП-0000270 від 04 жовтня 2021 року та рахунку-фактури № ХП-0000372 від 04 жовтня 2021 року, а саме не сплати решти суми в розмірі 155 808,00 грн. У відповідь на дану претензію позивачем було отримано лист № ХП-01-0049 від 22.01.2024, в якому запропоновано зарахувати зустрічні однорідні вимоги за поставками відповідно до видаткової накладної № П-00000051 від 29.10.2021 на суму 103 280, 00 грн та видаткової накладної № ХП-0000270 від 04.10.2021 \~на суму 50 808, 00 грн. А залишок боргу на суму 52 400 грн перерахувати на рахунок відповідача. В свою чергу, позивач в листі-претензії від 26.01.2024 погодився з пропозицією зарахувати зустрічні однорідні вимоги за видатковою накладною № П-00000051 від 29.10.2021 (рахунок-фактури № П-00000069 від 29.10.2021) на суму 103 280, 00 грн та видатковою накладною № ХП-0000270 від 04.10.2021 на суму 50 808, 00 грн. Водночас, так як відповідачем не було виконано зобов`язання з оплати вартості поставленого обладнання, а саме не сплачено суми в розмірі 57 684, 00 грн відповідно до видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року та рахунку-фактури № ХП-0000428 від 12 листопада 2021 року, ТОВ «НВФ «Харків-Прилад» запропонувало зарахувати зустрічні однорідні вимоги згідно видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року на суму 57 684, 00 грн та залишку боргу на суму 52 400, 00 грн. Залишок боргу за наслідками зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 5 284,00 грн позивач просив перерахувати на розрахунковий рахунок позивача. Як вказує позивач, відповідач вказаний лист-претензію проігнорував, не надавши позивачу жодної відповіді щодо згоди чи відмови провести взаємозалік зустрічних однорідних вимог, а тому позивач вважає, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань з оплати вартості поставленого обладнання відповідно до видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року та рахунку-фактури № ХП-0000428 від 12 листопада 2021 року, а саме не сплачено коштів в сумі 57 684,00 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 ст. 205 ЦК України). Так, судом встановлено, що 12.11.2021 ТОВ «Науково-виробнича фірма «Харків-прилад» (постачальник, позивач) було здійснено постачання ТОВ «Харків-прилад» (покупець, відповідач) обладнання - Тестер Fluke 1664 FC, в кількості 1 шт. на суму 48 070, 00 грн (без ПДВ). Разом з ПДВ вартість обладнання становить - 57 684,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № ХП-0000309 від 12 \~листопада 2021 року та рахунком-фактурою № ХП-0000428 від 12 листопада 2021 року. Отримання товару не заперечується відповідачем. Враховуючи вказані обставини у справі та зважаючи на зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару шляхом укладення договору у спрощений спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 вказаної статті). Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Натомість, як встановлено судом та не заперечується відповідачем, оплати за вказаною накладною, у строки, визначені ст. 692 ЦК України, покупцем здійснено не було. Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Згідно із ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Аналогічні положення закріплені також у ст. 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. За змістом ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до положень ст. 202, 203 ГКУ зобов`язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Ст. 602 ЦК України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, 2) про стягнення аліментів, 3) щодо довічного утримання (догляду), 4) у разі спливу позовної давності, 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом, 5) в інших випадках, встановлених договором або законом. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень ст. 601 ЦКУ та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Таким чином зобов`язання може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених ст. 601 ЦКУ. та за відсутності обставин, передбачених ст. 602 ЦКУ, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається. Верховний Суд у постановах від 16.05.2018 у справі №910/17770/17, від 18.06.2019 у справі №914/8912/16 зазначав, що не оскаржена та не визнана недійсною заява про зарахування зустрічних вимог породжує правові наслідки. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину. Зарахування, передбачене ст. 601 ЦК України, здійснюється за наявності наступних умов: 1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов`язань, між двома особами, де кредитор одного зобов`язання є боржником іншого. Те саме повинно бути і з боржником; 2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов`язаннях повинні бути речі одного роду; 3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред`явити до зарахування вимоги за таким зобов`язанням, яке не підлягає виконанню. Основною умовою для можливості припинення зобов`язання шляхом зустрічного зарахування є дійсність та безспірність вимог, тобто такі вимоги повинні існувати на момент зарахування та між сторонами не має бути спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання та розміру. Таким чином, важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає \~проведення зарахування у добровільному порядку. Такі висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 24.01.2018 у справі № 908/3039/16, від 05.04.2018 у справі № 910/13205/17, від 25.04.2018 у справі № 910/6781/17, від 25.07.2018 у справі № 916/4933/15, від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17 (в даній постанові застосовано термін "прозорість вимог"), від 13.11.2018 у справі № 914/163/14, від 02.04.2019 у справі № 918/539/18. Тобто умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання (постанова Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17). Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зарахування та заяву про зарахування, оскільки, сама по собі наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування, і, відповідно не припиняє зобов`язання, для цього (припинення зобов`язання) необхідна наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін. Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім. Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково. Отже, у разі несприйняття адресатом заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, учасники правовідносин мають можливість звернутися за судовим захистом, подавши позов про визнання такого правочину недійсним або визнання зобов`язань такими, що припинилися у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог. У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду зазначила, зокрема, таке: - безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором (пункт 47 постанови); - за дотримання умов, передбачених ст. 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним (пункт 48 постанови); - заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог (пункт 49 постанови); - наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника (пункт 50 постанови); - наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення (пункт 51 постанови). Так, дослідивши листування сторін, надане сторонами в обґрунтування своїх \~правових позицій по справі, суд зазначає, що жоден з листів: відповідача від 22.01.2024 № ХП-01-0049, від 14.10.2024 № ХП-10-0593 та позивача від 26.01.2024 б/н та від 23.09.2024 б/н, якими обмінювались сторони в процесі виконання договору поставки, не може бути кваліфікований судом, як заява про зарахування зустрічних однорідних вимог, адже жоден з цих листів не містить однозначного одностороннього волевиявлення адресанта щодо здійснення зарахування. При цьому, суд зауважує, що дані листи містять лише пропозиції відповідної сторони, які мають бути розглянуті іншою стороною договору. Натомість, слід зазначити, що у відзиві відповідача на позов від 21.11.2024 фактично міститься волевиявлення останнього на здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 52 400, 00 грн. При цьому, наявність та дійсність зустрічної вимоги відповідача до позивача останнім не заперечується. Таким чином, суд доходить висновку, що під час подання відповідачем до суду відзиву на позов, фактично було здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 52 400, 00 грн, у зв`язку з чим вимога позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 57 684, 00 грн підлягає частковому задоволенню в розмірі 5 284, 00 грн, що є різницею між сумою заборгованості за \~видатковою накладною № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року \~на суму 57 684, 00 грн та сумою зарахованих зустрічних однорідних вимог. Щодо заявлених позивачем до стягнення 5 126,00 грн - 3 % річних та \~25 162, 82 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання з оплати за поставлений позивачем за \~видатковою накладною № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року товар, суд керується наступним. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013, з урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також Верховний Суд України зазначив, що ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання. Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16. 14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3 % річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Враховуючи вищевикладені правові норми, суд зазначає, що до дати зарахування зустрічних однорідних вимог (21.11.2024), \~зобов`язання \~відповідача з оплати за отриманий товар (Тестер Fluke 1664 FC) в розмірі 57 684, 00 грн, відповідно \~до видаткової накладної № ХП-0000309 від 12 листопада 2021 року та рахунку-фактури № ХП-0000428 від 12 листопада 2021 року, є простроченим відповідачем з 16.11.2021 (оскільки 13.11.2021 та 14.11.2021 були вихідними днями), а не як помилково розраховує позивач з 13.11.2021. Тобто оплата за отриманий товар за відповідною накладною, з урахуванням приписів ст. 692 ЦК України, повинна була бути здійснена відповідачем не пізніше 15.11.2021. З урахуванням викладеного, оскільки період прострочення відповідачем оплати за товар за видатковою накладною № ХП-0000309 у листопаді 2021 року починається з 16.11.2021, розрахунок боргу індексується \~з наступного місяця. \~ Таким чином, за розрахунком суду (розрахунок здійснено за допомогою калькулятору іпс Ліга Закон) сума інфляційних втрат за період з 16.11.2021 по 29.10.2024 становить 25 984, 71 грн. Натомість, оскільки позивачем заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у меншому розмірі - 25 162, 82 грн, суд задовольняє позовні вимоги \~позивача в цій частині в сумі, заявленій позивачем. \~\~ За підрахунком суду, сума 3 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача, рахується за період з 16.11.2021 по 29.10.2024 та становить 5 111, 78 грн. В частині заявлених позивачем до стягнення 3 % річних у розмірі 14, 22 грн, суд відмовляє, як в безпідставно заявлених. Відповідно до\~ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно\~ч. 1\~ст. 74 ГПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом\~ст. 76 ГПК України\~належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до\~ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа\~Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та

Резолютивна частина:
У задоволенні позову відмовити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харків-Прилад» (61001, м. Харків, вул. Примерівська, 25/27, код ЄДРПОУ 35698480) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Харків-Прилад" (61105, м. Харків, вул. Киргизька, 94/1, код ЄДРПОУ 31557302) заборгованість у розмірі 5 284, 00 грн, інфляційні втрати у розмірі 25 162, 82 грн, 3 % річних у розмірі 5 111, 78 грн, \~судовий збір у розмірі 1 223, 92 грн. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Дане

Результат: granted