Вид судочинства: commercial
Суддя: Стасюк С.В.
Дата ухвалення: 2012-08-14 00:00:00+03

Обставини справи:
18 серпня 2011 року господарським судом Хмельницької області прийнято рішення у справі № 2/5025/1226/11, яким стягнуто з Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 316 170,63 грн. заборгованості за договором № 11-06/10-67-БО-34, укладеного між позивачем та відповідачем, 48 995,15 грн. інфляційних нарахувань, 28 868,33 грн. 3% річних, 12 132,10 грн. пені. Відповідно до пункту 2.2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий при родний газ та електричну енергію" на умовах, визначених цим Законом підлягає списанню заборгованість (у тому числі встановлена судовим рішенням) з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим законом. Пунктом 2.5 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий при родний газ та електричну енергію" передбачено, що списання заборгованості відповідно до цього закону здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 894 від 08.08.2011 року затверджено "Порядок списання заборгованості за природний газ та електричну енергію" (надалі по тексту - Порядок списання заборгованості). Пунктом 7 Порядку списання заборгованості встановлено що заборгованість із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нара ховані учасникам процедури списання на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року і по відношенню до яких розпочата судова проце дура та немає рішення суду, яке набрало законної сили на момент набрання Законом чин ності, визначається договорами, які укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України. На думку позивача, зважаючи на вищенаведені норми чинного законодавства України, між Комунальним підприємством "Міськтепловоденергія" та Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", як учасниками проце дури списання заборгованості, має бути укладений відповідний договір. За таких обставин, позивач листами №4026 від 20.10.2011 року, №4459 від 25.11.2011 року, №4460 від 25.11.2011 року, №4619 від 14.12.2011 року, №4647 від 16.12.2011 року, №4705 від 22.12.2011 року, №4704 від 22.12.2011 року, направив відповідачу протокол засідання комісії Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" про списання заборгованості та штрафних санкцій за спожитий природний газ, повідомлення та проекти договорів про списання заборгованості (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи). Позовні вимоги мотивовані тим, що на дісланий позивачем проект договору відповідачем підписаний не був, про причини від мови від підписання договору відповідач жодним засобом позивача не повідомив. Зважаючи на вищенаведене, позивач просить суд визнати укладеним договір про списання заборгованості між Комунальним підприємством "Міськтепловодоенергія" та Дочірньою компанією "Газ України" на умовах, викладених в проекті від 16 грудня 2011 року. Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечує, вважає їх необґрунтованими, такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, а тому не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на норми чинного законодавства України, якими встановлено принцип свободи договору, який полягає у тому, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента й визначенні умов договору, у виявленні волі на вступ у договірні відносини, у виборі форми договору тощо. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 2 пункту 1 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини. Положенням абзацу 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається, зокрема, на Закон України "Про деякі питання заборгованості за спожитий при родний газ та електричну енергію", який набрав чинності 04.06.2011 року та на пункт 7 "Порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 894 від 08.08.2011 року, яким передбачено, що заборгованість із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нара ховані учасникам процедури списання на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року по 1 січня 2011 року, щодо стягнення яких до набрання чинності Законом розпочата судова проце дура та немає рішення суду, яке набрало законної сили на момент набрання Законом чин ності, визначається договорами, які укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, ухвали суду Хмельницької області, провадження у справі № 2/5025/1226/11 порушено 12 липня 2011 року, тобто після набрання чинності Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий при родний газ та електричну енергію". Окрім того, на момент подання позивачем позовної заяви до Господарського суду міста Києва, зазначене рішення у справі № 2/5025/1226/11 набрало законної сили, що підтверджується постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2011 року. Відповідно до статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка кореспондується зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. У відповідності до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Таким чином, особа має право звертатись до суду за захистом саме порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Особи, що звертаються до суду, повинні довести належними та допустимими доказами порушення своїх прав та необхідність їх захисту. З огляду на положення статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси господарюючих суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання визначається цим кодексом, іншими законами. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Обраний позивачем спосіб захисту, а саме, вимога про зобов'язання укласти договір про списання заборгованості, яка підлягає стягненню у примусовому порядку на підставі рішення господарським судом Хмельницької області від 18.08.2011 року у справі № 2/5025/1226/11 не передбачений ні статтею 16 Цивільного кодексу України, ні статтею 20 Господарського кодексу України. Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень (стаття 33 Господарського процесуального кодексу України). Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В порушення приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено, у спосіб встановлений статтею 34 цього ж Кодексу, законних підстав для задоволення позовних вимог. Доводи, викладені у його позовній заяві спростовані матеріалами, які знаходяться у справі та нормами чинного законодавства України, а отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства "Міськтепловоденергія" до Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" про визнання укладеним договір про списання заборгованості між Комунальним підприємством "Міськтепловодоенергія" та Дочірньою компанією "Газ України" на умовах, викладених в проекті від 16 грудня 2011 року не підлягають задоволенню. Витрати з судового збору покладаються на позивача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Виходячи з вищенаведеного та

Резолютивна частина:
1. У задоволенні позову відмовити. 2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Дата підписання повного тексту рішення 17.08.2012 року Суддя С.В. Стасюк

Результат: denied