Вид судочинства: commercial
Суддя: Котков О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02

Обставини справи:
01 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ательє Кераміки», як користувачем, та Громадською спілкою «Українська ліга авторських та суміжних прав», як суміжною організацією, укладено Договір №ТЗ-15/02/21-Н від 01 лютого 2021 про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав та виплату винагороди за використання об`єктів суміжних прав (Ліцензійна угода) (далі по тексту - «Договір»). Відповідно до п. 2.1. Договору суміжна організація надає право (невиключну ліцензію) користувачу здійснювати (на території) використання в комерційній діяльності об`єктів суміжних прав шляхом їх публічного виконання. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (Роялті) Суміжній організації на розрахунковий рахунок останньої, узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього Договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті) має перераховуватись не пізніше ніж за 5 (п`ять) днів до початку місяця, за який він здійснюється. За змістом п. 4.1. Договору, Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 січня 2022 року, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов`язань - до їх повного виконання. Пунктом 4.2. Договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії цієї ліцензійної угоди протягом місяця до настання зазначеної в п. 4.1. дати, дія цієї ліцензійної угоди вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах. У випадку отримання повідомлення однієї сторони про припинення цього договору, інша сторона протягом 10 днів зобов`язана підписати акт про припинення використання об`єктів суміжних прав. Додатком №1 до Договору позивач та відповідач погодили перелік закладів, в яких користувач здійснює використання об`єктів суміжних прав, а також розмір єдиного щомісячного сукупного платежу за майнові права: 3750 (три тисячі сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп, тобто 250 (двісті п`ятдесят гривень), 00 коп за кожен заклад користувача. Спір у справі виник у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача, грошового зобов`язання з оплати за користування об`єктами суміжних прав, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості (з урахуванням часткових оплат та перерахунку) у розмірі 43 427,42 грн, розраховану наступним чином: 28 427,42 грн (сума боргу за перший рік дії договору) + 18 750,00 грн (сума боргу за другий рік дії договору). Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач зазначає, що відповідачем були порушені умови Договору в частині своєчасної сплати за користування об`єктами авторського права за період з травня 2021 року по серпень 2022 року. Суд погоджується з цими твердженнями позивача з огляду на наступне. Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Укладений Договір з додатками за своєю правовою природою є ліцензійним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. Частинами 3-6 ст. 1109 Цивільного кодексу України встановлено, що у ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Як вже було встановлено судом вище, між позивачем, як суміжною організацією, та відповідачем, як користувачем, укладено Договір №ТЗ-15/02/21-Н про надання дозволу на використання об`єктів суміжних прав (Ліцензійна угода). Зібрані у справі докази свідчать, що станом на час розгляду спору по суті Договір є чинним та діє до 31 січня 2023 року, доказів протилежного відповідачем не подано. Доводи відповідача про те, що Договір припинив свою дію у зв`язку із надісланням 30.04.2021 року на адресу позивача заяви про розірвання договору не беруться судом до уваги, оскільки дані твердження не узгоджуються з умовами укладеного договору, зокрема, пунктами 4.1. та 4.2. Договору. Припинення строку дії Договору можливе згідно з п.п. 4.1., 4.2. у випадку, якщо повідомлення про припинення строку дії надіслане стороною протягом місяця до 31 січня 2022 року. Матеріали справи не містять доказів надіслання відповідачем на адресу позивача повідомлення про припинення строку дії договору в період з 01 січня 2022 року до 31 січня 2022 року. Що стосується суми основного боргу суд зазначає, що пунктом 2.1. Договору сторони визначили, що суміжна організація надає право (невиключну ліцензію) користувачу здійснювати (на території) використання в комерційній діяльності об`єктів суміжних прав шляхом їх публічного виконання. Користувач, в свою чергу, зобов`язується виплатити винагороду (Роялті) Суміжній організації на розрахунковий рахунок останньої, узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього Договору. Відповідний загальний щомісячний платіж, що є складовою частиною винагороди (роялті) має перераховуватись не пізніше ніж за 5 (п`ять) днів до початку місяця, за який він здійснюється. Додатком №1 до Договору визначено розмір щомісячного сукупного платежу за майнові права, який становить 3750,00 грн за кожен заклад користувача. Відповідно до розділу 1 Договору «Визначення термінів» строк - строк використання «Об`єктів суміжних прав», на який наданий дозвіл (невиключна ліцензія), що відповідає строку цієї ліцензійної угоди, визначеному у п. 4.1. цієї Ліцензійної угоди, а у випадку коли строк зазначений у п. 4.1. закінчився, але ця ліцензійна угода залишилась чинною - строк визначений на підставі п. 4.2. цієї ліцензійної угоди. Винагорода (Роялті) - це загальна винагорода, яка повинна бути сплачена користувачем суміжній організації (стосовно строку) за використання об`єктів суміжних прав на умовах цієї ліцензійної угоди. Оскільки судом встановлено, що договір є чинним, у відповідача не припинявся обов`язок зі сплати винагороди (роялті) у строки та розмірі, визначені Договором. З матеріалів справи вбачається, що за перший рік дії Договору відповідач повинен був сплатити на користь позивача 28 427,42 грн (з урахуванням часткових оплат та перерахунку). Водночас, за другий період дії договору відповідач мав сплатити 18 750,00 грн (з березня 2022 року по травень 2022 року позивач не нараховував суму боргу у зв`язку із введенням на території України воєнного стану та веденням активних бойових дій в місті, де веде господарську діяльність відповідач). Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем на користь позивача 43 427,42 грн (28 427,42 грн + 18 750,00 грн). Таким чином, станом на момент прийняття рішення по справі за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 43 427,42 грн у зв`язку з не сплатою коштів за використання об`єктів суміжних прав. Наявність, обсяг заборгованості відповідача у розмірі 43 427,42 грн та настання строку виконання обов`язку щодо сплати не були спростовані відповідачем. При цьому, за змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, зважаючи на відсутність в матеріалах справи контр розрахунку суми заявленої до стягнення та враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором у розмірі 43 427,42 грн. Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем у відзиві заперечення на позов не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин. З приводу висвітлення всіх доводів відповідачів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін. Судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Резолютивна частина:
1. Позов задовольнити. 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ательє Кераміки» (ідентифікаційний код 38105080, адреса: 02002, м. Київ, вул. Панельна, 1) на користь Громадської спілки «Українська ліга авторських та суміжних прав» (ідентифікаційний код 42502769, адреса: 02002, м. Київ, вул. А. Аболмасова, 5, група приміщень 57, оф. 7) грошові кошти: основного боргу - 43 427,42 грн (сорок три тисячі чотириста двадцять сім гривень 42 копійки) та судовий збір - 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня). 3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено та підписано 09.01.2023р. Суддя О.В. Котков

Результат: granted