Вид судочинства: commercial
Суддя: Павленко Є.В.
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02

Обставини справи:
2 травня 2024 року між Підприємцем, від імені якого діяла [PERSON] , та Товариством було підписано договір на поставку товару № 6328, за умовами якого останнє зобов`язалось продати та поставити товар в асортименті, кількості й за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару від постачальника до покупця та є невід`ємними частинами цього правочину, а Підприємець - купити й оплатити вказану продукцію. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дійсність вказаного правочину в установленому законом порядку відповідачем не оскаржувалась. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. За пунктом 1.2. договору поставка товарів здійснюється на умовах DDP - за адресами, вказаними покупцем (у редакції "Інкотермс" 2010 року). Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару (пункт 1.3. вказаного правочину). Згідно з пунктом 2.1. договору найменування, одиниці виміру, ціна, загальна кількість товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), узгоджуються сторонами в замовленнях та відображаються у видаткових (товарно-транспортних) накладних, що є невід`ємними частинами цього договору та прийняті сторонами як документи, які мають силу специфікацій в розумінні статті 266 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Поставки товару здійснюється окремими партіями відповідно до заявок покупця, виходячи з наявного товару на складі постачальника. На кожну поставку покупець формує окрему відповідну заявку (пункт 4.1.вказаного правочину). За пунктами 3.1.-3.4., 3.6. договору ціна на товар встановлюється на підставі прайс-листів (специфікацій) постачальника, що є невід`ємною частиною цієї угоди. Ціна товару може також визначиться на підставі видаткових накладних (за відсутності прайс-листів). Фактом погодження покупцем ціни і вартості товару вважаються заявки на поставку товару та підписанні сторонами накладні. Загальна сума договору відповідає загальній сумі всіх накладних, на підставі яких здійснюється постачання товару на умовах цього правочину. Розрахунки здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, зазначений у цьому договорі. Покупець зобов`язаний оплачувати кожну партію переданого постачальником товару протягом (але не пізніше) 7-ми календарних днів з моменту передачі такої партії товару. До моменту проведення покупцем розрахунку за попередньо замовлену (отриману) партію товару у вказаний вище строк, постачальник має право зупинити наступні поставки товару, до моменту повного погашення покупцем заборгованості за попередньо поставлений товар. Заборгованість покупця за поставлений/отриманий товар не має перевищувати 16 000,00 грн. Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами й скріпленням їх печатками. Договір діє в частині здійснення розрахунків до повного їх виконання. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодною із сторін письмово шляхом направлення листа поштовим відправленням з оголошеною цінністю на адресу іншої сторони не буде повідомлено про припинення договору, останній вважається продовженим на наступні 12 місяців. Кількість пролонгацій необмежена. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії останнього (пункти 8.1.-8.3. вказаного правочину). Судом встановлено, що на виконання умов договору Товариство поставило Підприємцю обумовлений товар на загальну суму 17 634,68 грн, що підтверджується наявними в матеріалах копіями видаткових накладних: від 22 серпня 2025 року № ВДС-052299 на суму 5 288,00 грн, від 6 серпня 2025 року № ВДС-048146 на суму 5 248,48 грн, від 13 серпня 2025 року № ВДС-049982 на суму 1 810,20 грн, від 14 серпня 2025 року № ВДС-050256 на суму 5 288,00 грн. Вказані товарно-розпорядчі документи, підписані з боку Підприємця його повноважним представником (докази протилежного в матеріалах справ відсутні), не містить жодних заперечень щодо кількості, асортименту та якості переданого товару. Будь-які докази, які б свідчили про наявність зауважень чи заперечень відповідача щодо поставленої позивачем продукції, матеріали справи також не містять. Однак, Підприємець у визначений договором строк вартість поставленого товару не оплатив, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 17 634,68 грн. У той же час судом встановлено, що на момент розгляду даної справи згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Підприємець припинив свою господарську діяльність (запис про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця від 30 вересня 2025 року № 2010350060001534520). Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. За змістом статей 52, 598-609 ЦК України однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичних осіб - підприємців є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Враховуючи суб`єктний склад учасників даної справи, а також те, що спірні правовідносини виникли з господарського договору, тому суд дійшов висновку про те, що у зв`язку із втратою у відповідача статусу фізичної особи - підприємця його зобов`язання за вказаним договором не припинилися. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року в справі № 127/23144/18. Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи те, що сума основного боргу за вказаним договором у розмірі 17 634,68 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і [PERSON] на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Товариства до відповідача про стягнення зазначеної суми. Відтак, позов у цій частині підлягає задоволенню. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з останнього 657,89 грн 20% річних, з яких: 173,85 грн - нараховані за період з 29 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн, 218,57 грн - нараховані за період з 13 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 248,48 грн, 68,44 грн - нараховані за період з 20 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 1 810,20 грн, 197,03 грн - нараховані за період з 21 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн, а також 42,37 грн інфляційних втрат, нарахованих на відповідні суми боргу згідно з наданим розрахунком. За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що в пункті 5.3. договору сторони погодили застосування іншого розміру процентів річних, ніж визначений частиною 2 статті 625 ЦК України. Зокрема, у разі несвоєчасної оплати відповідачем поставленого товару, останній зобов`язаний сплатити на користь Товариства 25% річних за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки заявлені Товариством до стягнення розміри інфляційних втрат та процентів річних не перевищують розраховані судом суми, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаних компенсаційних виплат підлягають задоволенню у вказаному розмірі. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 019,73 грн пені, з яких: 269,47 грн - пеня, нарахована за період з 29 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн, 338,78 грн - пеня, нарахована за період з 13 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 248,48 грн, 106,08 грн - пеня, нарахована за період з 20 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 1 810,20 грн, 305,40 грн - пеня, нарахована за період з 21 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України). Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі. Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (далі - Закон) передбачено, що цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня. Відповідно до пункту 5.3. договору, у разі несвоєчасної оплати відповідачем поставленого товару, останній зобов`язаний сплатити на користь Товариства пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії товару за кожен день прострочення платежу. Разом із цим, при перевірці заявленої до стягнення з відповідача суми штрафної санкції судом встановлено, що позивач невірно визначив початкову дату періоду прострочення виконання відповідачем грошових зобов`язань. Пунктом 3.4. договору чітко визначено, що покупець здійснює оплату товару протягом (але не пізніше) 7-ми календарних днів з моменту передачі партії товару. За приписами статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У зв`язку із цим судом здійснено власний розрахунок пені за належні періоди прострочення спірного зобов`язання з оплати товару, а саме: з 30 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн, з 14 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 248,48 грн, з 21 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 1 810,20 грн, з 22 серпня 2025 року по 27 жовтня 2025 року на суму боргу в розмірі 5 288,00 грн. За розрахунком суду, належною сумою пені є 1 004,76. Відтак, зазначена позовна вимога підлягає частковому задоволенню у визначеному судом розмірі. У задоволенні вимоги Товариства про стягнення з відповідача пені в розмірі 14,97 грн слід відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю. За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин позов Товариства підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з підпунктом 1 пункту 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3 028,00 грн. При цьому, за частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Відтак, за чинним законодавством позивач мав сплатити за подання через систему "Електронний суд" до суду цієї позовної заяви судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (3 028,00 х 0,8). Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом Товариство сплатило 3 028,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 28 жовтня 2025 року № 110729 на вказану суму. Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених, зокрема, пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Зважаючи на відсутність у матеріалах справи заяви позивача про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття даного рішення. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 420,53 грн.

Резолютивна частина:
Позов задовольнити частково. Стягнути з фізичної особи [PERSON] ( [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інг-Транс" (04050, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 21; ідентифікаційний код 39958625) 17 634 (сімнадцять тисяч шістсот тридцять чотири) грн 68 коп. основної заборгованості, 42 (сорок дві) грн 37 коп. інфляційних втрат, 1 004 (одну тисячу чотири) грн 76 коп. пені, 657 (шістсот п`ятдесят сім) грн 89 коп. 20% річних та 2 420 (дві тисячі чотириста двадцять) грн 53 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне рішення складено та підписано 6 січня 2026 року. СуддяЄ.В. Павленко

Результат: partial