Вид судочинства: commercial
Суддя: Бондаренко-Легких Г.П.
Дата ухвалення: 2026-01-06 00:00:00+02

Обставини справи:
1. Фактичні обставини справи, що встановлені судом. Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврофліт», зареєстроване за адресою Україна, 73003, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Богородицька, будинок 17, офіс 123 (код ЄДРПОУ: 33671624) (надалі - ТОВ «Єврофліт», позивач) є власником: - Судна «Бежецк» (англ. «Bezhetsk») (надалі - Судно), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на судно № ПВ000505, виданим 18.06.2012 Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті. Судно станом на 24.02.2022 знаходилось в акваторії Херсонського морського торгівельного порту. У період 05.02.2023-06.02.2023 в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації Судно було пошкоджене, що призвело до його затоплення; - Баржі УДП-1204 (надалі - Баржа), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на судно № PV02536, виданим 06.05.2009 Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті. Баржа станом на 24.02.2022 знаходилась в акваторії Новокаховського річкового порту, в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації Баржа втрачена власником та її поточне місце перебування, а також технічний стан не відомо. Загальновідомим фактом є те, що 24.02.2022 Російська Федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим, Президентом України було видано Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан. ТОВ «Єврофліт» стверджує, що у зв`язку з протиправними діями військовослужбовцями збройних формувань Російської Федерації в ході збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачу завдано збитків внаслідок втрати Судна і Баржи у загальному розмірі 30 451 160, 00 грн. 2. Предмет та підстави позову. Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення збитків у загальному розмірі 30 451 160, 00 грн. Фактичними підставами позову є завдання позивачу протиправними діями військовослужбовцями збройних формувань Російської Федерації в ході збройної агресії Російської Федерації проти України збитків у зв`язку із втратою майна: Судна та Баржі. Юридичними підставами позову є статті 22, 1166 ЦК України. 3. Доводи позивача щодо суті позовних вимог. Позовні вимоги зводяться до того, що Судно, що є власністю позивача, було пошкоджене та затоплено в акваторії Херсонського морського торгівельного порту внаслідок ворожих дій військових формувань Російської Федерації, а Баржа втратила жодну можливість безпечно покинути акваторію Новокаховського річкового порту, а судновласник втратив об`єктивну можливість дізнатися інформацію щодо поточного стану Баржі. Висновком експерта № 337-34-25 від 28.04.2025 встановлено, що розмір матеріальних збитків завданих позивачу, як власнику Судна «Бежецк», становить 27 650 904,00 грн (двадцять сім мільйонів шістсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот чотири грн., 00 коп.) (з ПДВ), що згідно з офіційним курсом НБУ на визначену дату становить 688 306,00 євро (шістсот вісімдесят вісім тисяч триста шість євро). Висновком експерта № 336-34-25 від 16.04.2025 встановлено, що розмір матеріальних збитків завданих позивачу, як власнику Баржі УДП-1204, становить 2 800 256,00 грн (два мільйони вісімсот тисяч двісті п`ятдесят шість грн., 00 коп.) (з ПДВ), що згідно з офіційним курсом НБУ на визначену дату становить 95 719,00 дол. США (дев`яносто п`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять доларів США). 4. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв, своїм правом на подання відзиву не скористався. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, що вбачається з наступного. Так, відповідно до статті 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 367 ГПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Частиною 2 статті 367 ГПК України внормовано, що судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. До повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації. Втім, з врахуванням розірвання дипломатичних відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України з 24.02.2022, а також набранням чинності 05.02.2023 Закону України № 2855-IX від 12.01.2023 «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» згідно якого Верховною Радою України постановлено вийти з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в місті Києві 20.03.1992 та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII, у суду не було можливості для направлення ухвал ані безпосередньо на адресу відповідача, ані шляхом направлення доручення, ані іншими дипломатичними каналами, у зв`язку з чим єдиним повідомленням відповідача у справі про розгляд справи та про дати судових засідань є розміщення оголошень на сайті Судової влади України. Отже, про відкриття провадження у даній справі, а також про дату, час і місце судових засідань по справі відповідача було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, шляхом розміщення текстів відповідних ухвал, про що містяться відповідні роздруківки оголошень в матеріалах справи. Що стосується вручення позовної заяви з додатками, суд зазначає, що позивач на виконання статті 164 та статті 172 ГПК України, направляв копію позовної заяви і доданих до неї документів на адресу Посольства Російської Федерації в Україні. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165 ГПК України). З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. 5. Оцінка доказів та висновки суду. З урахуванням предмету та підстав позову, суд констатує, що суду належить надати відповідь на ключові питання: - чи користується іноземна держава-відповідач судовим імунітетом; - чи наявні підстави для стягнення збитків; Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Щодо наявності підстав для застосування судового імунітету відповідача. Згідно з пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Частина 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким, що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). Російська федерація порушує норми міжнародного права, оскільки вчиняє збройну агресію проти України, тому на неї не поширюється судовий імунітет, вона не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року справі № 760/17232/20-ц. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року також передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Таким чином, відповідно до наведених положень ЦК України та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. За таких умов пред`явлення позовних вимог до російської федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача. Щодо наявності підстав для стягнення збитків. Згідно частиною 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. З огляду на те, що події, які стали підставою для вимог позивача про відшкодування збитків, відбулися на території України, при розгляді цього спору застосовується матеріальний закон України. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України (частина 3 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України"). Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (частина 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України»). Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пунктом 8 частини 2 статті 16 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України). Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (частина 4 статті 1166 ЦК України). При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Обов`язковою умовою притягнення до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності дій відповідно до положень застосованого матеріального закону. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага. У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30.01.2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Отже, протиправність діяння відповідача як складовий елемент факту збройної агресії Російської Федерації проти України в розумінні частини 3 статті 75 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президентом України підписано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року (надалі - Указ). Даним Указом із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, строком на 30 діб, який в подальшому продовжений відповідними Указами Президента та наразі не завершений. Відповідно до чинного Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 року №376 - Херсонська міська територіальна громада віднесена до територіальних громад, які були тимчасово окуповані Російською Федерацією у період з 01.03.2022 по 11.11.2022. Листом від 11.03.2024 №85 ТОВ «Паллада Шип`ярд» повідомило позивача, що станом на 24.02.2022 Судно «Бежецк» перебувало в акваторії Херсонського морського порту. Орієнтовно у період 05.02.2023 - 06.02.2023 в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації у акваторії Херсонського морського торгівельного порту Судно було пошкоджене, що призвело до його затоплення. Баржа станом на 24.02.2022 перебувала в акваторії Новокаховського річкового порту та її останнє місцеперебування не відоме, у зв`язку з втратою контролю власником (тобто позивачем) над Баржою внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації. Відповідно до витягу із ЄРДР Управлінням Служби безпеки України в Одеській області відкрито кримінальне провадження № 22023160000000246 від 21.06.2023 за ознаками злочину передбаченого частиною 1 статті 438 КК України вчиненого військовослужбовцями Російської Федерації за час окупації м. Херсон, які в порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, пошкодили та викрали майно ТОВ «Єврофліт», а саме судно «Бежецк» та Баржу УДП-1204. Також, судом встановлено, що Слідчим відділом відділу поліції №2 Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022230000005337 від 06.11.2022 за ознаками злочину передбаченого частиною 1 статті 438 КК України в межах якого постановою т.в.о. старшого слідчого від 20.03.2025 оголошено у розшук Баржу УДП-1204. Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223 затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (надалі Методика) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 грудня 2022 року за № 1522/38858), яка застосовується під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації (далі - збройна агресія), оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання. Відповідно до пункту 4 розділу І цієї Методики - об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно з підпунктами 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2022 року № 951). Відповідно до пункту 9 розділ І Методики - за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквівалентів умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напряму включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності. Відповідно до п. 5 Загальних засад (додаток до постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи. Звертаючись з даним позовом позивач також надав суду: - Висновок експерта № 337-34-25 від 28.04.2025, яким встановлено, що ринкова вартість Судна «Бежецк» станом на 05.02.2023, тобто до моменту затоплення внаслідок пошкодження у зв`язку з ворожими діями військових формувань Російської Федерації акваторії Херсонського морського торгівельного порту, становить 27 650 904,00 грн (двадцять сім мільйонів шістсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот чотири грн., 00 коп.) з ПДВ, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 05.02.2023 становить 688 306,00 євро (шістсот вісімдесят вісім тисяч триста шість євро). - Висновок експерта № 336-34-25 від 16.04.2025, яким встановлено, що ринкова вартість з ПДВ Баржі УДП-1204 станом на 03.02.2022, тобто до моменту тимчасової окупації території Херсонської області та, зокрема, території та акваторії Новокаховського річкового порту, що зумовило втрату власником, а саме ТОВ «Єврофліт», фактичної можливості володіти, користуватися і розпоряджатися Баржею через окупацію Херсонської територіальної громади (області) внаслідок збройної агресії Російької Федерації проти України, становить 2 800 256,00 грн (два мільйони вісімсот тисяч двісті п`ятдесят шість грн., 00 коп.) з ПДВ, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 03.02.2022 становить 95 719,00 дол. США (дев`яносто п`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять доларів США). Висновки експерта містять підпис експерта про те, що останній обізнаний про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також за відмову від надання висновку (статті 384 та 385 Кримінального кодексу України). Суд констатує, що при визначенні розміру збитків судовим експертом було використано вище згадану Методику та інші методики оцінки вартості. Дослідивши зміст наданих в матеріали справи висновків експерта, суд приймає їх як належний та допустимий доказ, що належним чином доводить розмір завданих позивачу збитків. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків у розмірі 30 451 160, 00 грн, у зв`язку зі знищенням майна позивача внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації. Отже, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. 6. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог суд покладає понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до господарського суду (1 059 800, 00 грн), на відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку п. 22 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Також, позивач у позові зазначив, що ним понесено також інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме проведенням експертиз, що згідно частини 4 статті 129 ГПК України покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (частина 4 статті 127 ГПК України). На підтвердження понесення витрат на проведення експертиз за результатами яких складено Висновком експерта № 337-34-25 від 28.04.2025 та Висновком експерта № 336-34-25 від 16.04.2025 позивач надав в матеріали справи платіжні інструкції: №106 від 28.03.2025 на суму 30 533, 76 грн, №112 від 03.04.2025 на суму 30 533, 76 грн. Отже, суд вважає такі судові витрати підтвердженими, а відтак покладає їх на відповідача. У позові позивачем зазначено, що останній планує понести витрати кур`єрської відправки у розмірі 800,00 гривень. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (частина 2 статті 128 ГПК України). Втім, жодних доказів (платіжних доручень) на понесення позивачем таких судових витрат у розмірі 800, 00 грн в матеріали справи не надано, а отже суд вважає такі витрати не підтвердженими та покладає їз на позивача. Також у позові позивач зазначив, що детальний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу та підтвердження їх оплати буде надано до суду "у ході судового провадження". Втім, суд зазначає, що зазначення у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу є обов`язком позивача передбаченим приписами статті 124 та статті 162 ГПК України. Натомість, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 129 ГПК України). Однак позивачем так і не було надано суду жодних доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, як і не зазначено їх розміру. Також позивач до завершення судових дебатів не повідомляв суд про надання доказів на понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення. Отже, суд здійснює розподіл таких витрат у даному рішенні та покладає такі витрати на позивача, з огляду на їх недоведеність відповідними доказами. На підставі викладеного,

Резолютивна частина:
(1) задовольнити клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, (2) закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 06.01.2026. 11.12.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У судове засідання прибув представник позивача. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва - ВСТАНОВИВ: 1. Фактичні обставини справи, що встановлені судом. Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврофліт», зареєстроване за адресою Україна, 73003, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Богородицька, будинок 17, офіс 123 (код ЄДРПОУ: 33671624) (надалі - ТОВ «Єврофліт», позивач) є власником: - Судна «Бежецк» (англ. «Bezhetsk») (надалі - Судно), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на судно № ПВ000505, виданим 18.06.2012 Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті. Судно станом на 24.02.2022 знаходилось в акваторії Херсонського морського торгівельного порту. У період 05.02.2023-06.02.2023 в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації Судно було пошкоджене, що призвело до його затоплення; - Баржі УДП-1204 (надалі - Баржа), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на судно № PV02536, виданим 06.05.2009 Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті. Баржа станом на 24.02.2022 знаходилась в акваторії Новокаховського річкового порту, в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації Баржа втрачена власником та її поточне місце перебування, а також технічний стан не відомо. Загальновідомим фактом є те, що 24.02.2022 Російська Федерація розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, у зв`язку з чим, Президентом України було видано Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан. ТОВ «Єврофліт» стверджує, що у зв`язку з протиправними діями військовослужбовцями збройних формувань Російської Федерації в ході збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачу завдано збитків внаслідок втрати Судна і Баржи у загальному розмірі 30 451 160, 00 грн. 2. Предмет та підстави позову. Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача про стягнення збитків у загальному розмірі 30 451 160, 00 грн. Фактичними підставами позову є завдання позивачу протиправними діями військовослужбовцями збройних формувань Російської Федерації в ході збройної агресії Російської Федерації проти України збитків у зв`язку із втратою майна: Судна та Баржі. Юридичними підставами позову є статті 22, 1166 ЦК України. 3. Доводи позивача щодо суті позовних вимог. Позовні вимоги зводяться до того, що Судно, що є власністю позивача, було пошкоджене та затоплено в акваторії Херсонського морського торгівельного порту внаслідок ворожих дій військових формувань Російської Федерації, а Баржа втратила жодну можливість безпечно покинути акваторію Новокаховського річкового порту, а судновласник втратив об`єктивну можливість дізнатися інформацію щодо поточного стану Баржі. Висновком експерта № 337-34-25 від 28.04.2025 встановлено, що розмір матеріальних збитків завданих позивачу, як власнику Судна «Бежецк», становить 27 650 904,00 грн (двадцять сім мільйонів шістсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот чотири грн., 00 коп.) (з ПДВ), що згідно з офіційним курсом НБУ на визначену дату становить 688 306,00 євро (шістсот вісімдесят вісім тисяч триста шість євро). Висновком експерта № 336-34-25 від 16.04.2025 встановлено, що розмір матеріальних збитків завданих позивачу, як власнику Баржі УДП-1204, становить 2 800 256,00 грн (два мільйони вісімсот тисяч двісті п`ятдесят шість грн., 00 коп.) (з ПДВ), що згідно з офіційним курсом НБУ на визначену дату становить 95 719,00 дол. США (дев`яносто п`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять доларів США). 4. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв, своїм правом на подання відзиву не скористався. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином, що вбачається з наступного. Так, відповідно до статті 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 367 ГПК України передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно, зокрема, вручити документи на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Частиною 2 статті 367 ГПК України внормовано, що судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. До повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації. Втім, з врахуванням розірвання дипломатичних відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України з 24.02.2022, а також набранням чинності 05.02.2023 Закону України № 2855-IX від 12.01.2023 «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» згідно якого Верховною Радою України постановлено вийти з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в місті Києві 20.03.1992 та ратифікованої постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII, у суду не було можливості для направлення ухвал ані безпосередньо на адресу відповідача, ані шляхом направлення доручення, ані іншими дипломатичними каналами, у зв`язку з чим єдиним повідомленням відповідача у справі про розгляд справи та про дати судових засідань є розміщення оголошень на сайті Судової влади України. Отже, про відкриття провадження у даній справі, а також про дату, час і місце судових засідань по справі відповідача було повідомлено через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, шляхом розміщення текстів відповідних ухвал, про що містяться відповідні роздруківки оголошень в матеріалах справи. Що стосується вручення позовної заяви з додатками, суд зазначає, що позивач на виконання статті 164 та статті 172 ГПК України, направляв копію позовної заяви і доданих до неї документів на адресу Посольства Російської Федерації в Україні. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина 9 статті 165 ГПК України). З огляду на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. 5. Оцінка доказів та висновки суду. З урахуванням предмету та підстав позову, суд констатує, що суду належить надати відповідь на ключові питання: - чи користується іноземна держава-відповідач судовим імунітетом; - чи наявні підстави для стягнення збитків; Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Щодо наявності підстав для застосування судового імунітету відповідача. Згідно з пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Частина 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) «у випадках, коли застосування правила державного імунітету від юрисдикції обмежує здійснення права на доступ до суду, суд має встановити, чи обставини справи виправдовують таке обмеження» (Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 51; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 59). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема, шляхом застосування судового імунітету держави, є таким, що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). Російська федерація порушує норми міжнародного права, оскільки вчиняє збройну агресію проти України, тому на неї не поширюється судовий імунітет, вона не може посилатись на імунітет від судового переслідування в Україні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 року справі № 760/17232/20-ц. За приписами пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року також передбачено, що договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил. Таким чином, відповідно до наведених положень ЦК України та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду. За таких умов пред`явлення позовних вимог до російської федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача. Щодо наявності підстав для стягнення збитків. Згідно частиною 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. З огляду на те, що події, які стали підставою для вимог позивача про відшкодування збитків, відбулися на території України, при розгляді цього спору застосовується матеріальний закон України. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України (частина 3 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України"). Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією (частина 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасовий окупованій території України»). Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пунктом 8 частини 2 статті 16 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України). Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (частина 4 статті 1166 ЦК України). При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди; протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Обов`язковою умовою притягнення до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності дій відповідно до положень застосованого матеріального закону. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага. У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30.01.2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує. Отже, протиправність діяння відповідача як складовий елемент факту збройної агресії Російської Федерації проти України в розумінні частини 3 статті 75 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні. Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президентом України підписано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року (надалі - Указ). Даним Указом із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний стан, строком на 30 діб, який в подальшому продовжений відповідними Указами Президента та наразі не завершений. Відповідно до чинного Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 року №376 - Херсонська міська територіальна громада віднесена до територіальних громад, які були тимчасово окуповані Російською Федерацією у період з 01.03.2022 по 11.11.2022. Листом від 11.03.2024 №85 ТОВ «Паллада Шип`ярд» повідомило позивача, що станом на 24.02.2022 Судно «Бежецк» перебувало в акваторії Херсонського морського порту. Орієнтовно у період 05.02.2023 - 06.02.2023 в результаті ворожих дій військових формувань Російської Федерації у акваторії Херсонського морського торгівельного порту Судно було пошкоджене, що призвело до його затоплення. Баржа станом на 24.02.2022 перебувала в акваторії Новокаховського річкового порту та її останнє місцеперебування не відоме, у зв`язку з втратою контролю власником (тобто позивачем) над Баржою внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації. Відповідно до витягу із ЄРДР Управлінням Служби безпеки України в Одеській області відкрито кримінальне провадження № 22023160000000246 від 21.06.2023 за ознаками злочину передбаченого частиною 1 статті 438 КК України вчиненого військовослужбовцями Російської Федерації за час окупації м. Херсон, які в порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, пошкодили та викрали майно ТОВ «Єврофліт», а саме судно «Бежецк» та Баржу УДП-1204. Також, судом встановлено, що Слідчим відділом відділу поліції №2 Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022230000005337 від 06.11.2022 за ознаками злочину передбаченого частиною 1 статті 438 КК України в межах якого постановою т.в.о. старшого слідчого від 20.03.2025 оголошено у розшук Баржу УДП-1204. Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223 затверджено Методику визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності (надалі Методика) (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 грудня 2022 року за № 1522/38858), яка застосовується під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації (далі - збройна агресія), оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання. Відповідно до пункту 4 розділу І цієї Методики - об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно з підпунктами 18 і 19 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року № 326 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2022 року № 951). Відповідно до пункту 9 розділ І Методики - за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквівалентів умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - Порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації (далі - шкода та збитки), починаючи з 19 лютого 2014 року. Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напряму включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності. Основні показники, які оцінюються (зокрема): вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності. Відповідно до п. 5 Загальних засад (додаток до постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи. Звертаючись з даним позовом позивач також надав суду: - Висновок експерта № 337-34-25 від 28.04.2025, яким встановлено, що ринкова вартість Судна «Бежецк» станом на 05.02.2023, тобто до моменту затоплення внаслідок пошкодження у зв`язку з ворожими діями військових формувань Російської Федерації акваторії Херсонського морського торгівельного порту, становить 27 650 904,00 грн (двадцять сім мільйонів шістсот п`ятдесят тисяч дев`ятсот чотири грн., 00 коп.) з ПДВ, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 05.02.2023 становить 688 306,00 євро (шістсот вісімдесят вісім тисяч триста шість євро). - Висновок експерта № 336-34-25 від 16.04.2025, яким встановлено, що ринкова вартість з ПДВ Баржі УДП-1204 станом на 03.02.2022, тобто до моменту тимчасової окупації території Херсонської області та, зокрема, території та акваторії Новокаховського річкового порту, що зумовило втрату власником, а саме ТОВ «Єврофліт», фактичної можливості володіти, користуватися і розпоряджатися Баржею через окупацію Херсонської територіальної громади (області) внаслідок збройної агресії Російької Федерації проти України, становить 2 800 256,00 грн (два мільйони вісімсот тисяч двісті п`ятдесят шість грн., 00 коп.) з ПДВ, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 03.02.2022 становить 95 719,00 дол. США (дев`яносто п`ять тисяч сімсот дев`ятнадцять доларів США). Висновки експерта містять підпис експерта про те, що останній обізнаний про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також за відмову від надання висновку (статті 384 та 385 Кримінального кодексу України). Суд констатує, що при визначенні розміру збитків судовим експертом було використано вище згадану Методику та інші методики оцінки вартості. Дослідивши зміст наданих в матеріали справи висновків експерта, суд приймає їх як належний та допустимий доказ, що належним чином доводить розмір завданих позивачу збитків. Підсумовуючи викладене, суд встановив, що позивачем доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків у розмірі 30 451 160, 00 грн, у зв`язку зі знищенням майна позивача внаслідок протиправних дій військових формувань Російської Федерації. Отже, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. 6. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог суд покладає понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до господарського суду (1 059 800, 00 грн), на відповідача, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору у порядку п. 22 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Також, позивач у позові зазначив, що ним понесено також інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме проведенням експертиз, що згідно частини 4 статті 129 ГПК України покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (частина 4 статті 127 ГПК України). На підтвердження понесення витрат на проведення експертиз за результатами яких складено Висновком експерта № 337-34-25 від 28.04.2025 та Висновком експерта № 336-34-25 від 16.04.2025 позивач надав в матеріали справи платіжні інструкції: №106 від 28.03.2025 на суму 30 533, 76 грн, №112 від 03.04.2025 на суму 30 533, 76 грн. Отже, суд вважає такі судові витрати підтвердженими, а відтак покладає їх на відповідача. У позові позивачем зазначено, що останній планує понести витрати кур`єрської відправки у розмірі 800,00 гривень. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (частина 2 статті 128 ГПК України). Втім, жодних доказів (платіжних доручень) на понесення позивачем таких судових витрат у розмірі 800, 00 грн в матеріали справи не надано, а отже суд вважає такі витрати не підтвердженими та покладає їз на позивача. Також у позові позивач зазначив, що детальний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу та підтвердження їх оплати буде надано до суду "у ході судового провадження". Втім, суд зазначає, що зазначення у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу є обов`язком позивача передбаченим приписами статті 124 та статті 162 ГПК України. Натомість, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 129 ГПК України). Однак позивачем так і не було надано суду жодних доказів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, як і не зазначено їх розміру. Також позивач до завершення судових дебатів не повідомляв суд про надання доказів на понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення. Отже, суд здійснює розподіл таких витрат у даному рішенні та покладає такі витрати на позивача, з огляду на їх недоведеність відповідними доказами. На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 ГПК України, суд ВИРІШИВ: 1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврофліт» - задовольнити повністю. 2. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, 14, будівля 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврофліт» (Україна, 73003, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Богородицька, будинок 17, офіс 123; ідентифікаційний код: 33671624) матеріальну шкоду (збитки) у розмірі 30 451 160, 00 грн (тридцять мільйонів чотириста п`ятдесят одну тисячу сто шістдесят) грн 00 коп., завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, а також 61067 (шістдесят одну тисячу шістдесят сім) грн 52 коп. - судових витрат на проведення експертиз. 3. Стягнути з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, м. Москва, вул. Житня, 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 1 059 800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн 00 коп. 4. Видати накази після набрання рішенням законної сили. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено 13.01.2026. Суддя Г. П. Бондаренко - Легких

Результат: granted