Вид судочинства: civil
Суддя: Плотникова Н. Б.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02

Обставини справи:
15.11.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що вона (позивачка) є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2021 р. Після укладення договору купівлі-продажу квартири з`ясувалося, що в даній квартирі зареєстровані сторонні особи - відповідачі по справі, які з липня 2020 р. в квартирі не мешкають та своїх речей там не зберігають. Реєстрація місця проживання відповідачів в її (позивачки) квартирі перешкоджає їй у здійсненні нею права користуватися та розпоряджатися майном, тому вона звернулася з вказаним позовом до відповідачів. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, в позовній заяві просить проводити розгляд справи у її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлені належним чином в порядку, передбаченому ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, справа розглядається в порядку заочного провадження. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2021 р. (а.с. 8). Встановлено, що в даній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради № 15-13/6887 від 08.09.2021 р., та довідкою КК «Центральний» від 15.09.2021 р. (а.с. 9,10). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивачки, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами квартирою, оскільки в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачами договору найму належного позивачам житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі). Встановлено також, що [PERSON] та [PERSON] з червня 2020 року за вказаною адресою не мешкають, що підтверджується довідкою КК «Центральний» від 15.09.2021 р. (а.с. 10). Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі не довели наявності у них правових підстав володіння чи користування квартирою позивачки. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами квартирою позивачки, більше року без поважних причин були відсутні і не проживали у квартирі [ADDRESS] , а тому втратили право користування даним житлом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація місця проживання відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні нею свого права користування та розпорядження своїм майном, позов слід задовольнити та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 319, 321, 383, 391 ЦК України, 72, 156 ЖК України,

Резолютивна частина:
Позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне

Результат: granted