Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-07 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], діючі в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна України, Товариства з обмеженою відповідальністю Азовзалізобетон (надалі за текстом ТОВ Азовзалізобетон), [PERSON], Маріупольської міської ради, товариства з обмеженою відповідальністю Комплект (надалі за текстом ТОВ Комплект) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 8 жовтня 1993 року державного майна орендним виробничим підприємством Азовзалізобетон в частині купівлі-продажу будівлі №21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, визнання за ними права власності на займані ними в цьому будинку приміщення та зобовязати Маріупольську міську раду прийняти даний будинок до комунальної власності. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що з листопада 1992 року [PERSON] був прийнятий на роботу монтажником до Орендного підприємства Азовзалізобетон, яке в 1995 році надало їм ордер для постійного проживання на жиле приміщення № 17 будинку 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі. Дане приміщення складалось з двох кімнат, загальною площею 27 кв.м. В квартирі № 17 вони проживали до літа 2002 року, в червні 2002 року [PERSON] за власним бажанням звільнився з підприємства. Керівництво Азовзалізобетон не предявило до їх сімї вимог про виселення, але за сімейних обставин вони тимчасово змушені були виїхати з кімнати. При цьому, вони залишились прописаними в кімнаті № 17 і за ними зберігалось право на проживання в цій кімнаті, оскільки їх виселення мало змушений характер, що є поважною причиною. 01 лютого 2004 року вони знову вселились до гуртожитку в кімнату № 12, тому як кімната № 17 була зайнята іншою сімєю. Вони мали потребу в житлі, тому були змушені укласти договір найму жилого приміщення № 19. Строк дії цього договору був визначений з 01 липня 2004 року по 31 травня 2005 року і їм обіцяли його продовжувати. З повідомлення начальника [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна України від 19 липня 2005 року їм стало відомо про те, що згідно п.4.6 плану приватизації жилий будинок № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі був включений до обєктів приватизації і увійшов до складу статутного фонду ТОВ Азовзалізобетон, правонаступника державного виробничого підприємства Азовзалізобетон, оскільки комісія з приватизації не визнала за доцільне виділяти зі складу підприємства окремі субєкти і структурні підрозділи. У даному повідомленні будинок № 21 по вулиці Барикадній зазначений як гуртожиток. Вважають, що приватизація державного виробничого підприємства Азовзалізобетон в частині приватизації жилого будинку № 21 по вулиці Барикадній проведена з порушенням вимог Конституції України, ст..3 Закону України Про приватизацію державного майна, ст..4 ЖК України, якими встановлено, що житловий фонд, до якого входять жилі будинки і гуртожитки, не може бути обєктом приватизації. Дана угода в частині купівлі-продажу будинку № 21 по вулиці Барикадній не відповідає вимогам законодавства, а саме ст..48 ЦК України в редакції 1963 року і порушує їх право, а також право їх неповнолітньої доньки на приватизацію жилої площі. Передача спірного будинку у державну власність відновить їх право на приватизацію, на яку вони відповідно до ч.1 ст.2, ч.2 ст.5 закону України Про приватизацію державного житлового фонду мають право. . Крім того, при визнанні незаконної приватизації будинку № 21 по вулиці Барикадній він підлягає передачі в комунальну власність Маріупольської міської ради в тому стані, в якому він знаходиться разом з технічною документацією. До того ж, відповідно до Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що знаходився в повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, житловий фонд, у тому числі гуртожитки, у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації підприємства, установи чи організації, підлягає передачі в комунальну власність. Відповідно до ст..26 закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом обєкти державного житлового фонду, у тому числі гуртожитки не включаються до ліквідної маси і підлягають передачі до комунальної власності. Відносно ТОВ Азовзалізобетон відкрита процедура банкрутства, і оскільки гуртожиток входить до державного житлового фонду, а його правовий статус не змінився, він не може бути включений до ліквідної маси банкрута і будь-кому відчужений. Також вказували, що розпорядженням виконавчого комітету Жданівської міської ради № 551 від 16 жовтня 1984 року керівництву виробничого обєднання Азовзалізобетон було надано дозвіл на закриття дитячого комбінату № 2 і переобладнання цього будинку під гуртожиток для малосімейних. В подальшому було виготовлено архітектурно - планировочне рішення на переобладнання приміщення дитячого садка під гуртожиток по вулиці Барикадній, 21. До нього був виготовлений план-завдання і силами ВО Азовзалізобетон за рахунок коштів, виділених на це Міністерством будівництва УРСР, проведено переобладнання. Проте, оскільки відсутні дані про набуття будинком № 21 по вулиці Барикадній статусу гуртожитку, то правила про заборону приватизації кімнат в гуртожитку, передбачені ст..2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, на даний будинок не розповсюджуються. При цьому, дана будівля фактично ще у 1984 році була переобладнання з нежилої у жилу, з цього часу в ній проживали і проживають сімї, а її призначення змінилось. Крім того, виходячи з правил ст..4 ЖК України житловий фонд включає, крім іншого, жили приміщення в інших будівлях всіх форм власності, які надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з аналогічним позовом про визнання незаконної приватизації будинку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, визнання за ними права власності на кімнату № 21 в цьому будинку. В обґрунтування своїх вимог вказували на те, що з серпня 1992 року перебували в трудових відносинах з державним виробничим підприємством Азовзалізобетон, яке за ордером надало їм для постійного проживання жиле приміщення № 13 будинку № 21 по вулиці Барикадній. В 1998 році вони за ордером переселилися до кімнати № 27 цього ж будинку, де постійно проживають до сьогодні (а.с. 5-10 том 2). В процесі розгляду справи [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду заяву про збільшення позовних вимог та додатково просили при задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1993 року жилого будинку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, застосувати вимоги ст..216 ЦК України про реституцію. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили визнати договір купівлі-продажу від 08 жовтня 1993 року недійсним в частині продажу жилого будинку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, приведення сторін у початкове положення, визнати за ними право власності на займані жилі приміщення, зобовязати Маріупольську міську раду прийняти в комунальну власність цей будинок в тому стані, в якому він знаходиться відповідно до наявної технічної документації. Представник позивачів адвокат [PERSON] в судовому засіданні приєднався до пояснень своїх довірителів, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] регіонального відділення ФДМ України в судове засідання не зявився, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю та письмові пояснення, з яких вбачається, що наказом [PERSON] регіонального відділення ФДМУ № 462 від 29 червня 1993 року ОП Азовзалізобетон було включено до переліку обєктів на приватизацію. Комісією з приватизації державного майна було проведено інвентаризацію майна цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон, за результатами якої складено акт оцінки вартості майна, відповідно до якого було включено вартість гуртожитку в місті Маріуполі по вулиці Барикадній. Під час включення вартості спірного гуртожитку до вартості цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон [PERSON] регіональним відділення застосувало Закон України Про приватизацію державного майна, ч.2 ст.3 якого, в редакції, що діяла на час масової приватизації гуртожитків, чітко було визначено, що дія цього закону не поширюється на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фонду. Виходячи з положень ст..4 ЖК УРСР до складу житлового фонду входять жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях. Жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі становлять державний житловий фонд. Статтями 127-131 ЖК УРСР та п.3 Примірного положення про гуртожитки встановлено, що гуртожитки, це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Враховуючи, що такі жилі будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки слід відносити до обєктів державного житлового фонду. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду є Закон України Про приватизацію державного житлового фонду. , статтею 1 якого визначено, що до державного житлового фонду віднесено житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, спірний гуртожиток, як обєкт державного житлового фонду не підлягав приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного майна (а.с.76-79 том 1, а.с.72-74 том 2). Представники відповідача [PERSON] та ТОВ Комплект [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яки діють на підставі довіреності, позовні вимоги не визнали. В обґрунтування своїх заперечень вказували, пунктом 4.6 плану приватизації підприємства визначено, що недоцільно виділяти зі складу підприємства окремі структурні підрозділи, приватизація повинна проводитися як цілісний майновий комплекс. Відповідно до п. 10 Положення о плані приватизації, яке було затверджено наказом ФДМ № 476 від 10.11.1992 року, розглядалося питання можливості розукрупнення підприємства, шляхом виділення структурних підрозділів у самостійне підприємство з правом юридичної особи, з урахуванням вимог антимонопольного законодавства України. Відповідно до ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції 10.04.1992 року, до об'єктів оренди майна державних підприємств та організацій віднесено, зокрема, цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). При цьому, відповідно до ст.5, 6 цього закону орендодавцями цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів нерухомого майна виступав Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, а орендарями могли бути господарські товариства, створені трудовими колективами підприємств, їх структурні підрозділи і інші. У відповідності зі ст.25 цього закону, приватизація об'єкта оренди відбувалася відповідно до чинного законодавства і була приводом в розумінні ч.2 ст.26 для припинення договору оренди. Звертає увагу на явність суперечностей у вимогах позивачів. Так, позивачі обґрунтовують свої вимоги тим, що будинок № 21 по вулиці Барикадній за повідомленням Фонду згадується як гуртожиток і належить до державного житлового фонду, а отже не може буди обєктом приватизації відповідно до положень Закону України Про приватизацію майна державних підприємств. Разом з тим, посилаючись на те, що відсутні документи на підтвердження того, що спірний будинок набув статус гуртожитку, вказують на відсутність у них обмежень щодо приватизації кімнат в цьому будинку. Крім того, вважають, що позивачі без поважних на то причин пропустили строк позовної давності, оскільки приватизація цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон відбулася ще у 1993 році. Просили у задоволені позову відмовити. Також представники ТОВ Комплект [PERSON] та [PERSON] посилаючись на відсутність у позивачів вимог до ТОВ Комплект вказували, що не мають пояснень по суті позовних вимог. Представник відповідача ТОВ Азовзалізобетон арбітражний керуючий [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи в судове засідання не зявився, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі. Представники арбітражного керуючого [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності, позовні вимоги визнали у повному обсязі, пояснив, що не заперечують, якщо договір купівлі-продажу від 08 жовтня 1993 року буде визнаний недійсним, також не заперечують якщо за позивачами буде визнано право власності на кімнати в гуртожитку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі. Представник Маріупольської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності, до судового засідання не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ст..4 Закону України Про оренду державного та комунального майна в редакції від 10 квітня 1992 року, до обєктів оренди майна державних підприємств та організацій віднесено, зокрема, цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). При цьому, як зазначено в ст.ст. 5,6 Закону орендодавцями цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна виступав Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва, а орендаторами могли бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, їх структурного підрозділу, тощо. Згідно до ст..25 зазначеного Закону приватизація обєкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства і є підставою в розумінні ч.2 ст.26 для припинення договору оренди. Матеріалами справи встановлено, що наказом Головного територіального управління по будівництву промислових підприємств Главдонецькбуду та [PERSON] обкому профспілок робітників будівництва та промисловості будівельних матеріалів № 414 від 30 грудня 1988 року, Виробниче обєднання Азовзалізобетон переведено на роботу на умовах орендного підряду з 01 січня 1989 року. Орендне виробниче обєднання Азовзалізобетон було зареєстроване рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 486/3 від 25 грудня 1990 року. Розпорядженням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 1125 від 11 грудня 1990 року проведена державна реєстрація Організації орендаторів орендного виробничого підприємства Азовзалізобетон, створеного членами трудового колективу орендного виробничого підприємства Азовзалізобетон (а.с.249-251 том 1 справа № 2-39/07). Наказом [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна України № 462 від 29 червня 1993 року визначений перелік обєктів приватизації на 1993 рік по Донецькій області, до якого під п/№ включено ОП Азовзалізобетон. Комісією з приватизації державного майна, утвореною на підставі наказу [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна № 818 від 23 серпня 1993 року, проведено інвентаризацію майна цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон, за результатами якої складено протокол засідання інвентаризаційної комісії № 2 від 17 вересня 1993 року. На підставі цього протоколу складено акт оцінки вартості майна цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон, у тому числі і гуртожитку по вулиці Барикадній, 21. Акт оцінки затверджено наказом [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна № 1057 від 23 вересня 1993 року. Наказом [PERSON] регіонального відділення Фонду державного майна України № 1167 від 05 жовтня 1993 року затверджено план приватизації державного майна ОВП Азовзалізобетон, переданого в оренду з правом викупу за договором від 28 грудня 1992 року. Як вбачається із зазначеного плану приватизації майна ОВП Азовзалізобетон проводиться як цілісний майновий комплекс, тому як недоцільно виділяти зі складу підприємства окремі структурні підрозділи та обєкти. До обєктів приватизації включено гуртожиток по вулиці Барикадній, 21, умови використання якого окремо не визначені. В наслідок приватизації підприємство реорганізується у Акціонерне товариство відкритого типу. 08 жовтня 1993 року між [PERSON] регіональним відділенням Фонду державного майна, з одного боку, та організацією орендаторів ОВП Азовзалізобетон, в особі директора ОВП Азовзалізобетон [PERSON], з другого боку, укладено договір купівлі-продажу державного майна ОВП Азовзалізобетон № 75, який 08 жовтня 1993 року, посвідчений нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори за № 2-4105, зареєстрований виконкомом Маріупольської міської ради 21 жовтня 1993 року за № 7. За умовами цього договору продавець продає, а покупець купує державне майно ОВП Азовзалізобетон, яке згідно до договору оренди від 28 грудня 1992 року було передано організації орендаторів ОВП Азовзалізобетон у тимчасове користування з правом викупу. До договору додається акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон, який є невідємною частиною договору купівлі-продажу. Розпорядженням виконкому Маріупольської міської ради № 87 від 20 січня 1994 року ОВП Азовзалізобетон виключено з реєстру підприємств і зареєстровано ТОВ Азовзалізобетон. Про прийом передачу державного майна ОВП Азовзалізобетон складено акт від 05 квітня 1994 року (а.с.141-164,256 том 1 справа № 2-39/07). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі мирової угоди від 29.03.2004 року було зареєстровано право власності [PERSON] на будинок 21 по вулиці Барикадна в місті Маріуполі (а.с.85, 86 том 3). Однак, згідно із рішенням реєстратора МКП Маріупольське БТІ від 18 листопада 2011 року [PERSON] відмовлено в видачі витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: місто Маріуполь, вулиця Барикадна, 21 , оскільки право власності [PERSON] на обєкт нерухомості належало на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29.03.2004 року у справі № 2-2305/03, яку скасовано ухвалою Апеляційного суду Донецької області 28.08.2006 року № 22-841/2006. 14 травня 2008 року Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя прийняв ухвалу про відмову у затверджені мирової угоди між ТОВ Азовзалізобетон та [PERSON] (справа № 6-2/08). Постановою [PERSON] апеляційного господарського суду від 21.07.2009 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 травня 2008 року у справі № 6-2/08 (№ 2-2305/03) про відмову у затверджені мирової угоди залишено без змін, внаслідок чого у [PERSON] відсутнє право на отримання витягу, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, підтверджуючий його право власності на нерухоме майно (а.с.87-88 том 3). Постановою [PERSON] окружного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року, був задоволений позов [PERSON] до Міського Комунального підприємства Маріупольське Бюро технічної інвентаризації, яке даним рішенням суду було зобовязане видати [PERSON] витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою місто Маріуполь, вулиця Барикадна, 21 (а.с.234-236 том 1). Постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року, апеляційні скарги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ліквідатора ТОВ Азовзалізобетон були задоволені, скасована постанова [PERSON] окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року за позовом [PERSON] до Міського Комунального підприємства Маріупольське Бюро технічної інвентаризації про зобовязання вчинити певні дії. В задоволені позову [PERSON] до Міського Комунального підприємства Маріупольське Бюро технічної інвентаризації про зобовязання надати витяг з Реєструправ власності на нерухоме майно, розташоване за адресою місто Маріуполь, вулиця Барикадна, будинок , 21, відмовлено (а.с.5-6 том 3). Таким чином, на час ухвалення рішення нерухоме майно - гуртожиток, розташований за адресою місто Маріуполь, вулиця Барикадна, будинок , 21, залишився у складі майна, приватизованого, як цілісний майновий комплекс ТОВ Азовзалізобетон. Постановою Господарського суду Донецької області від 06 квітня 2006 року ТОВ Азовзалізобетон визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура і призначено ліквідатором [PERSON] (а.с.24-26 том 3 справа № 2-39/07). В послідуючим ухвалою господарського суду від 15.09.2009 року ліквідатором ТОВ Азовзалезобетон, м. Маріуполь, призначено арбітражного керуючого [PERSON] (а.с.138-139 том 1). При цьому за клопотанням ліквідатора [PERSON] господарським судом неодноразово був продовжений строк ліквідаційної процедури, останній раз 07.02.2013 року на три місяця. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполі від 05.09.2012 року був задоволений позов ліквідатора ТОВ Азовзалізобетон [PERSON] до Маріупольської міської ради про зобовязання здійснити певні дії. Зобовязано Маріупольську міську раду прийняти без додаткових умов в комунальну власність гуртожиток, який розташований за адресою місто Маріуполь, вулиця Барикадна, будинок 21 (а.с.174-175 том 3). Постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2012 року, вищевказана постанова Жовтневого районного суду була скасована та в задоволені позову ліквідатора ТОВ Азовзалізобетон [PERSON] до Маріупольської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, відмовлено (а.с.176-177 том 3), в звязку з недоведеністю наявності технічної документації, передбаченої п.8 Положення № 891 на нерухоме майно, розташовано за адресою місто Маріуполь, вулиця Барикадна, 21 та відсутністю на час розгляду справи зареєстрованого права власності на даний будинок. Предметом судового спору є приватизація у складі цілісного майнового комплексу ОВП Азовзалізобетон спірного гуртожитку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі. Правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільного кодексу у редакції 2004 року, тому суд вважає, що підлягає застосування положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року. В обґрунтування своїх вимог позивачі вказували на те, що приватизація державного виробничого підприємства Азовзалізобетон в частині продажу жилого будинку № 21 по вулиці Барикадній здійснена у порушення вимог Конституції України, статті 3 Закону України Про приватизацію державного майна, Закону України Про приватизацію державного житлового фонду. Проте суд не може погодитися з цими доводами, виходячи з наступного. Згідно з розпорядженням виконавчого комітету Жданівської міської ради народних депутатів № 551 від 16 жовтня 1984 року керівництву ВО Азовзалізобетон було надано дозвіл на закриття дитячого комбінату № 2 і переобладнання цієї будівлі під гуртожиток для малосімейних (молодих спеціалістів). На підставі цього розпорядження 14 грудня 1984 року виготовлено архітектурно - планировочне рішення на переобладнання будівлі дитячого садку яслі № 2 під гуртожиток для малосімейних по вулиці Барикадній, 21. План-завдання на переобладнання дитячого садку під гуртожиток, виготовлений КБ підприємства (а.с.180-183,257 том 1 справа № 2-39/07). Зазначена будівля була зареєстрована у БТІ міста Маріуполя, як гуртожиток на праві колективної власності за ТОВ Азовзалізобетон, про що видане реєстраційне посвідчення (а. с. 258 том 1 справа № 2-39/07). Більш того, позивачам на вселення в кімнати у даному гуртожитку були надані ордера (а.с. 259 том 1, а.с.295 том 2 справа № 2-39/07), що також свідчить що дане нерухоме майно гуртожиток. Частиною 1 ст.5 Закону України Про приватизацію державного майна (у редакції на момент приватизації державного підприємства) встановлено, що до обєктів державної власності, які підлягають приватизації, належить майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиним (цілісними) майновими комплексами, якщо в разі їх виділення у самостійні підприємства не порушується технологічна єдність виробництва з основної спеціалізації підприємства, з структури якого вони виділяються. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України Про приватизацію державного майна дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію обєктів державного земельного та житлового фондів, а також обєктів соціально-культурного призначення, що фінансуються з державного бюджету, в тому числі обєктів сфери охорони здоровя, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Пунктом 39 [PERSON] оцінки вартості обєктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 1995 року № 36 (яка була чинною на час проведення приватизації спірного майна), визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до закону України Про приватизацію державного житлового фонду , а також вартість обєктів, що не підлягають приватизації. Разом із тим, відповідно до ч.2 ст.1 та ч.2 ст.2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду (в редакції, що діяла з 09.04.94 по 20.02.97, тобто, під час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім кімнат в гуртожитках. Відповідно до ч.2 п.9 ст.8 цього Закону в разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п.2 Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26 травня 2004 року. Отже, на момент проведення приватизації ТОВ Азовзалізобетон гуртожитки не відносилися до обєктів державного житлового фонду, який би підлягав приватизації громадянами України або підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало. Відповідно до ст..48 ЦК України (в редакції 1963 року), угода, яка не відповідає вимогам закону, у тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей, є недійсною. Як, розяснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про визнання угод недійсними № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами та доповненнями, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує виконання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В звязку з тим, що на час вчинення спірної угоди не було обмежень щодо приватизації гуртожитку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, як частки цілісного майнового комплексу ТОВ Азовзалізобетон, тому як у встановленому законом порядку гуртожитки не відносилися до обєктів державного житлового фонду, який би підлягав приватизації громадянами України або підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад. За таких обставин, відсутні законні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1993 року в частині купівлі-продажу гуртожитку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 жовтня 1993 року в частині купівлі-продажу гуртожитку № 21 по вулиці Барикадній в місті Маріуполі, власником цієї будівлі є ТОВ Азовзалізобетон, а тому позовні вимоги позивачів про визнання за ними права власності на займані приміщення та передачу гуртожитку в комунальну власність, задоволенню не підлягають. Оскільки встановлено, що право позивачів не порушено, то судом не вирішується питання про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed