Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-04 00:00:00

В листопаді 2011 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідач видав кредитні кошти в іноземній валюті, однак зазначає, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, а надання банком грошових коштів та проведення позивачем дій відносно виконання своїх зобовязань в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією, які проводяться на підставі відповідної індивідуальної ліцензії Національного банку України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Позивач та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, зазначив, що банк отримав Банківську ліцензію та має відповідні дозволи на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.09.2007 р. між ВАТ Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 31-38/07-А, за яким банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 17375 доларів США зі сплатою відсоткової ставки відповідно до п.4.1 кредитного договору. Сторони вказаного договору досягли домовленості щодо всіх істотних умов договору та підписали його. За правилами ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України та за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно п.1-4 ч.2, 4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки на підставі банківської ліценції мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідач має відповідну ліцензію за № 28 та отримав дозвіл Національного Банку України № 28-2 на право здійснення операцій, визначених Законом України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.26,27). Згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.2 ст. 6 вказаного Декрету, уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію національного банку України від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів, мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам резидентам. А тому суд вважає, що на момент укладання спірного договору Банк мав дозвіл та ліцензію НБУ про видачу кредиту в іноземній валюті. Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до п. 9 кредитного договору [PERSON] підтвердив факт та згоду з умовами договору, здатність виконувати умови договору та вважає їх справедливими. За правилами ст.ст. 526, 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Вказані вимоги Закону під час укладення договору про надання кредиту відповідачем дотримані. Умови договору в момент його укладення сторонам відомі та зрозумілі, погоджені та підписані. Зокрема, п.7.2 кредитного договору встановлює, що останній набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань. Позивач згідно з ч.2 ст.1056 ЦК України, мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Окрім того, відповідно до п.6 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів», у позивача існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позивач не відмовився від отримання кредитних коштів саме у валюті - доларі США. Отже, вимоги позивача є безпідставними, суд відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed