Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визначити порядок користування спільним майном - квартирою №87 розташованою за адресою провулок Вокзальний, буд.10, усунути перешкоди у користуванні приватною власністю та вселити позивача до зазначеної квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач є співвласниками вищезгаданої квартири. Право власності позивача на зазначену квартиру виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2002 року, за яким [PERSON] набула у власність 2/3 частини названої квартири, яка належала померлому [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2005 року, за яким [PERSON] набула право власності на 3/4 частину названої квартири, яка належала померлій [PERSON]. Згідно даних свідоцтв про право на спадщину [PERSON] зареєструвала право власності в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації, згідно чинного законодавства. Оскільки між сторонами виник спір про порядок користування та володіння спірною квартирою, відповідач [PERSON], який також є співвласником та користувачем спірної квартири, відмовляється надати позивачу ключі від вхідних дверей та перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, відмовляється відчиняти двері та не дає жодної змоги потрапити до квартири, тобто порушує право позивача на користування житлом, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити. Відповідач позов не визнав та просив в позові відмовити. Від представника відповідача надійшла заява щодо розгляду справи за її відсутності. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд при вирішенні спору виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Право спільної часткової власності на зазначену квартиру у позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2002 року, за яким [PERSON] набула у власність 2/3 частини названої квартири, яка належала померлому [PERSON] та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2005 року, за яким [PERSON] набула право власності на 3/4 частину названої квартири, яка належала померлій [PERSON] (а.с. 10-13). Згідно довідки КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради від 07.09.2012 року №12811, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в розмірі 17/36 ідеальної частки та за [PERSON] в розмірі 19/36 ідеальної частки (а.с.8). Згідно технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 48,79 кв.м. в тому числі житлову - 34,1 кв.м., підсобну 14,0 кв.м. та складається з трьох жилих кімнат площею 8,4 кв.м., 14,1 кв.м. та 11,6 кв.м. та місць загального користування: кухня - 5,5 кв.м., коридор - 5,3 кв.м., туалет - 1,2 кв.м. , балкон 0,69 кв.м., ванна кімната - 2,0 кв.м. та кладова. З довідки, виданої Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством №9 Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 507 від 05.09.2012 року, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано [PERSON] [INFO] (а.с. 9). Позивач вказує, що вона як власник частини квартири хоче в ній проживати, проте, відповідач перешкоджає їй реалізувати дане право. Факт вчинення перешкод зі сторони відповідача у доступі до житла підтверджуєься тим, що, 17.07.2012 року до Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області з письмовою заявою звернулась [PERSON], з приводу протиправних дій брата [PERSON] В ході перевірки опитаний [PERSON] пояснив, що він дійсно являється власником частини квартири №87, по пров. Вокзальному, 10, а інша частина квартири належить його сестрі [PERSON] Також, [PERSON] пояснив, що сестру він не впускає до спільної квартири, так як остання постійно висловлює слова погроз фізичною розправою в його бік (а.с.16). Проте, в судовому засіданні позивач зазначила, що ніяких погроз своєму брату не висловлювала. Однак, з метою запобігання непорозумінь щодо користування спільною власністю просить визначити порядок користування квартирою з урахуванням часток кожного із співвласників. Зокрема, позивач просить надати їй в користування кімнату 6 площею 14,1 кв.м. та балкон. Відповідачу просить надати в користування ізольовані кімнати 7 та 5 площею 11,6 кв.м. та 8,4 кв.м. відповідно. В спільному користуванні співвласників залишити кухню, коридор, ванну кімнату і туалет. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР, надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як вбачається з ч. 2 ст. 386 ЦК України, за власником закріплюється право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки позивач є влаником 17/36 ідеальних частин квартири, але не може реалізувати своє право власності через самоправні дії відповідача, суд, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині вселення позивача в квартиру [ADDRESS] та зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод позивачу в користуванні власністю 3\\12 частини спірної квартири. Щодо вимог про визначення порядку користування квартирою, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на те, що в позовній заяві не визнано щодо порядку користування кладовою. В судовому засіданні позивач та її представник не заперечиди щодо залишення кладовки в користуванні відповідача з огляду на те, що в позивача залишається в користуванні балкон. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У зв'язку з цим, позивачу слід надати у користування кімнату 6 площею 14,1 кв.м та балкон, що прилягає до вказаної кімнати, а кімнату 7 площею 11,6 кв.м, кімнату 5 площею 8,4 кв.м та кладову залишити в користуванні [PERSON]. Щодо заперечень відповідача про неможливість спільного проживання з позивачем через стан здоров'я, то згідно відповідей виконавчого комітету Житомирської міської ради та Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 [PERSON] недієздатним в зв'язку з психічним захворюванням не визнається (а.с.40,41).

Outcome: partial