Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі НАСК «Оранта»), мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27 березня 2012 року у справі за його позовом до НАСК «Оранта» на його користь стягнуто страхове відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу від 23.11.2007 року у розмірі 175 502, 18 грн. та судові витрати в сумі 240 грн., а всього 175 742, 18 грн. Ці кошти він отримав лише 29.08.2012 року під час примусового виконання рішення, тобто з простроченням, а тому просив стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 625,979, 992 ЦК України, ст.ст. 8,9,20 ЗУ «Про страхування» на його користь заборгованість за прострочення виконання зобов»язання з урахуванням індексу інфляції, пені та трьох процентів річних від простроченої суми, а саме: 33039 грн. 53 коп. інфляційних втрат, 18 214 грн. 59 коп. - три відсотки річних та 37 945 грн. 87 коп. пені, а всього 89199 грн. 99 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав підстави позову повністю, просив його вимоги задовольнити, уточнивши та збільшивши їх до таких розмірів: 33566 грн. 76 коп. інфляційних втрат, 17781 грн. 26 коп. - три проценти річних від простроченої суми, 51369 грн. 67 коп. пені, а всього 102717 грн. 69 коп. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, в сумі 10 373,34 грн., вважаючи, що право [PERSON] на отримання страхового відшкодування виникло лише з 27.03.2012 року, тобто після постановлення рішення апеляційним судом, а не з 18.03.2009 року - моменту відмови йому в проведенні цих виплат відповідачем. Крім того, відповідач у своїх письмових зазначив, що, на його думку, пеню на користь позивача слід стягнути не за рік, а за останні шість місяців у розмірі облікової ставки НБУ, передбаченому договором . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачаться з матеріалів справи та встановлено судом , 23.11.2007 року між сторонами було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу - автомобілю «Mitsubishi Outlander», державний номер [NUMBER]. 23.08.2008 року вказаний автомобіль було викрадено та пошкоджено невідомими особами, у звязку з чим страхувальник зазнав матеріальних збитків, однак, 18.03.2009 року ВАТ Національна СК «Оранта» відмовила йому у виплаті страхового відшкодування. 27.03.2012 року Апеляційним судом Херсонської області ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON] про стягнення із ВАТ НАСК «Оранта» страхового відшкодування в сумі 175 502 грн. 18 коп. Ці кошти [PERSON] отримав 29.08.2012 року під час примусового виконання зазначеного рішення. Відповідно до п. 2.16.1 договору страхування від 23.11.2007 року у випадку невиконання або неналежного виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 статті 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності із п.2.9.4.3 договору страхування від 23.11.2007 року при несвоєчасній виплаті страхового відшкодування Страховик сплачує пеню за кожний день затримки у розмірі облікової ставки НБУ від суми страхової виплати, належної до сплати. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов»язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов»язання. Аналогічні положення щодо зобов»язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містять ся в ст. 992 ЦК України. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов»язання й до того дня, доки зобов»язання не буде виконано. У відповідності до ч.1 та п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи, що першим днем прострочення, на думку суду, є момент відмови відповідача у проведенні виплати страхового відшкодування позивачу, тобто 18.03.2009 року, зобов»язання фактично виконано 29.08.2012 року, тобто виконання грошового зобов»язання відповідач прострочив, [PERSON] просить стягнути пеню у розмірі, передбаченому договором страхування, період прострочення з 18.03.2009 року по 29.08.2012 року ним розрахований вірно, суд вважає вимоги позову в частині стягнення пені такими, що підлягають задоволенню та, перевіривши наданий позивачем уточнений розрахунок, повністю погоджується з її розміром 51 369,67 грн.. Крім того, за прострочення виконання грошового зобов»язання позивач також нарахував інфляційні втрати в сумі 33566, 76 грн. та три проценти річних в розмірі 17781,26 грн. за період з 18.03.2009 року до 29.08.2012 року Ці вимоги суд також вважає такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, згідно п. 2 ч.1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов»язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов»язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов»язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов»язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов»язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов»язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. З аналізу норм ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України випливає, що грошовим є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов»язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. У ч.3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов»язанні має одночасно і права, і обов»язки, вона важається боржником у тому, що вона зобов»язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов»язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов»язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов»язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов»язанням. Саме до останнього виду грошових зобов»язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору страхова сума. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов»язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов»язання. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 624 ЦК України, якшо за порушення зобов»язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Разом з тим, згідно із ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов»язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов»язання. Аналіз правових норм, зокрема, ст.ст. 536, 549, ч.2 ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Оскільки зобов'язання ВАТ НСК «Оранта» перед [PERSON] за договором добровільного страхування транспортного засобу № 01-1414 є грошовим зобов'язанням, позовні вимоги є обґрунтованими і, відтак, за прострочення виконання такого зобов'язання, а саме, щодо виплати страхового відшкодування, відповідач зобов'язаний сплатити три проценти річних та інфляційні втирати. Розмір зазначених виплат розрахований позивачем вірно, а тому в цій частині позов також слід задовольнити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому сума сплаченого позивачем судового збору у справі підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: approved