Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-04 00:00:00

У жовтні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього Крітікоса Георгіоса, про виселення з житлового приміщення та стягнення моральної шкоди, вказавши, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS]. 06.07.2006р. за згодою позивачки в даній квартирі були зареєстровані її донька [PERSON], її онук [PERSON], а 19.06.2008р. відповідачка та її син [PERSON] За час сумісного проживання з відповідачкою між сторонами склалися такі взаємовідносини, що негативно впливають на стан здоровя позивачки, яка і так хворіє. У звязку із цим позивачка прийняла рішення про продаж вказаної квартири і придбання замість неї двох інших. Про цей намір позивачка повідомила відповідачку, однак відповіді вона не отримала. На підставі вищевикладеного, позивачка просила суд припинити сервітут належної їй на праві власності квартири [ADDRESS], у звязку з її продажем і придбанням для проживання відповідачів і третіх осіб іншого житла. У травні 2012р. позивачка уточнила свої позовні вимоги, а саме: просила суд виселити [PERSON] та Крітікоса Георгіоса із спірної квартири, а також стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідач систематично порушує правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Крім цього відповідач не бере участь у витратах по утриманню квартири. У судовому засіданні позивач просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. [PERSON] підтримала позовні вимоги. Представник Органу опіки та піклування заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши думку сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд доходить до наступного. На підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2006р., засвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно з довідкою від 19.07.2011р. за № 3893, виданої ЖКП ММР «Мрія», 06.07.2006р. за згодою позивачки в даній квартирі були зареєстровані її донька [PERSON], її онук [PERSON], а 19.06.2008р. відповідачка та її син [PERSON] (а.с. 10). У судовому засіданні позивач зазначила, що не може проживати з відповідачкою в одній квартирі через постійні лайки, бійню, тощо. Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо інші особи, які проживають разом з наймачем, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення за неможливістю сумісного проживання має місце тоді, коли особа навмисно робить неможливим проживання, як то: сварки, бешкет, образи, бійки таке інше. Вказана поведінка повинна повторюватися, якщо раніш прийняті заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Ці заходи можуть виходити від державних та суспільних установ, не обовязково у цих заходах повинно йти про виселення. Достатньо, що поведінка винного була предметом розгляду, ця поведінка визнана антісуспільною та винному запропоновано її припинити. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року зі змінами - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. У судовому засіданні були дослідженні відмовні матеріали № 7349 від 16.07.2011р., № 9009 від 01.09.2011р., № 1291 від 17.02.2012р. по ЖРЗПЗ № 8626 від 11.07.2011р., ЖРЗПЗ № 10853 від 30.08.2011р., ЖРЗПЗ № 1586 від 15.02.2012р.. З досліджених матеріалів вбачається, що до відповідача так як і до позивача було застосовано по одному офіційному застереженню, проведено бесіди, тобто сварки мають обопільний характер. Оглянуті постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не підтверджують факти систематичної антигромадської поведінки [PERSON] щодо позивача, зокрема негативного впливу, вчинення насильства в сім"ї. З вказаних матеріалів не вбачається, що відповідач по справі притягувалась до адміністративної відповідальності. Будь-які інші докази, на підтвердження порушень з боку відповідача прав позивачки у користуванні чи розпорядженні її майном, суду не надані, хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України, надання таких доказів є обовязком сторін. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed