Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-17 00:00:00

У грудні 2011 [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Дельта - Лоцман» про визнання незаконним та протиправним повідомлення від 22.08.2011 року директора ДП «Дельта - Лоцман» та наказу ДП «Дельта - Лоцман» від 24.10.2011 року № 942 - К, визнзння незаконним відсторонення від роботи, відновлення робочого місця, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2012 року за клопотанням позивача та з урахуванням положень ст. 126 ЦПК України було об'єднано в одне провадження однорідні позовні вимоги позивача [PERSON] 8.Л. до Державного підприємства «Дельта - Лоцман» за цим позовом та позовами про відшкодування витрат на відрядження (справа № 1414/3091/2012 провадження № 2/1414/1863/2012) та стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 76 038 грн. та моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. (справа № 1414/1009/2012 провадження № 2/1414/1377/2012). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив що, він з 20 лютого 1998 року працює в ДП «Дельта - Лоцман», а з 30.05.2008 року працює на тому ж підприємстві на посаді начальника управління безпеки судноплавства. Зазначає, що 22.08.2011 року його було повідомлено про розміщення його робочого місця у м. Одеса та наказом № № 942 - К від, 24.10.2011 року незаконно переведемо з~26.10.2011 начальником управління безпеки судноплавства з розташуванням робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»), яким його було відсторонено від роботи у м. Миколаєві. Посилаючись на те, що відповідачем порушено положення, ст. 32 КЗпП України , ст. 12 Закону України «Про охорону праці», ст. 19, 43 Конституції України, просив суд визнати незаконним та протиправним повідомлення від 22.08.2011 року директора ДП «Дельта - Лоцман» та наказу ДП «Дельта - Лоцман» від 24.10.2011 року № 942 - К, визнати незаконним його відсторонення від роботи та відновити робоче місця у м. Миколаєві. Крім того, посилаючись на те, що відповідачем не були виплачені його втрата на відрядження до м. Одеса у вересні - жовтні 2011 року та за період з червня 2010 року по листопад 2011 року не доплачено заробітної плати у сумі, просив суд стягнута з відповідача 73 038 грн. заборгованості по заробітній платі та 3000 грн. витрат на відрядження, а також середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 17 000 грн. щомісячно починаючи з 21.11.2011 року. Посилаючись на те, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральних страждань, просить суд стягнути з останнього 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про слухання справи за його відсутності. Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх безпідставність, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, заявою від 13.08.2012 року просила суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог в частині виплати заробітної плати у неповному обсязі за період з червня 2010 року по листопад 2011 року у розмірі 73 038 грн. Вислухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом по Державному підприємству «Дельта - Лоцман» № 942- К від 24.10.2011 року позивача [PERSON], начальника управління безпеки судноплавства (робоче місце якого розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Лягіна, 4) переведено з 26.10.2011 року начальником управління безпеки судноплавства у межах спеціальності та кваліфікації, обумовленої трудовим договором, без зміни найменування посади, із збереженням посадового окладу, із встановленням режиму робота: п'ятиденний робочий тиждень (з понеділка по п'ятницю), з двома вихідними днями (час початку і закінчення роботи з понеділка по четвер з 08.30 до 17.30 годин; у п'ятницю - з 08.30 до 16.30 годин; час перерви для відпочинку і харчування з 12.30 до 13.18 годин), з розташуванням робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»). Визначення робочого місця за вказаною адресою викликано змінами в організації виробництва та праці, що відбулись на державному підприємстві «Дельта - Лоцман». Так, наказом державного підприємства «Дельта - Лоцман» від 22.08.2011 року № 575 «Щодо змін в організації виробництва та праці», на підставі п. З ст. 64 ГК України, у зв'язку з оптимізацією Системи Управління Безпекою судноплавства підприємства (СУБ), з метою більшої ефективності функціонування СУБ в підрозділах підприємства (лоцманські служби, служби регулювання руху суден, служба флоту), здійснення більш дієвого механізму реалізації на підприємстві міжнародних, національних і галузевих нормативно-правових актів з охорони людського життя на морі, безпеки судноплавства і захисту морського середовища та з метою більш ефективного виконання п. 6.7. Статуту підприємства, місце розташування управління безпеки судноплавства визначене за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»). Відповідно до ч. З ст. 32 НЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Пунктом 3 наказу державного підприємства «Дельта - Лоцман» від 22.08.2011 року Ns 575 «Щодо змін в організації виробництва та праці», відділу по роботі з персоналом поставлено в обов'язок повідомити працівників управління безпеки судноплавства про зміну істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, на виконання вимог ст. 32 КЗпП України, 25.08.2011 року [PERSON] був ознайомлений про зміну, через два місяці з моменту повідомлення, істотних умов праці, зокрема, розташуванням робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»), про що свідчить його особистий підпис на повідомленні від 22.08.2011 року. Позивачу [PERSON] в повідомленні було запропоновано до закінчення двохмісячного строку з дня ознайомлення надати до відділу по роботі з персоналом письмову згоду або відмову продовжувати роботу у зв'язку із зміною істотних умов праці. 22.09.2011 року через адміністративний відділ підприємства надійшла заява [PERSON] (вх. № 6648) про надання йому щорічної оплачуваної відпустки з 30.09.2011 року тривалістю 26 календарних днів, в зазначеній заяві [PERSON] посилався на необхідність надання йому відпустки позачергово задля вирішення ним питання щодо переведення його до нового робочого місця у м. Одеса. Наказом ДП „Дельта-лоцман" від 27.09.2011 року № 854-к [PERSON] була надана відпустка на термін з 30.09.2011 року по 25.10.2011 року включно. 21.10.2011 через адміністративний відділ державного підприємства «Дельта - Лоцман» надійшла письмова згода [PERSON] на встановлення робочого місця за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»), зареєстрована за вхідним № 7277. Отже, на підставі згоди [PERSON] на переведення, ст. 32 КЗпП України, повідомлення від 22.08.2011 року та у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці (наказ ДП «Дельта - Лоцман» від 22.08.2011 року № 575 «Щодо змін в організації виробництва та праці»), [PERSON], начальник управління безпеки судноплавства, наказом № 942 - К від 24.10.2011 року був переведений у межах спеціальності та кваліфікації, обумовленої трудовим договором, без зміни найменування посади, із збереженням посадового окладу, на робоче місце, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»), 26.10.2011 [PERSON] був ознайомлений із цим наказом, про що свідчить Його особистий підпис та знов таки письмове підтвердження згоди на переведення на інше робоче місце «Ознайомлений. Згоду даю». Наведене свідчить, що посилання позивача [PERSON] на те, що він не давав згоду на переведення не відповідають дійсним обставинам справи і є неправдивими. Відповідно до копії табелів обліку використання робочого часу за період з жовтня 2011 року по квітень 2012 року, які були оглянуті у судовому засіданні, вбачається що, до 25.10.2011 рок включно позивач знаходився у відпустці. 26.10.2011 року [PERSON] повинен був приступити до роботи у м. Одеса, однак вийшов на роботу на наступний день і відповідно 27.10.2011-28.10.2011 року робочі дні. З 31.10.2011 року по 02.11.2011 року [PERSON] знаходився у відпустці, передбаченій Колективним договором державного підприємства «Дельта-лоцман». 03.11.2011 року та 04.11.2011 року позивач знаходився на своєму робочому місці у м. Одеса, а з 07.11.2011 року по 18.11.2011 року знаходився у відрядженні у м. Миколаєві. Крім того, як пояснила представник відповідача, з 21.11.2011 року та по сьогоднішній день позивач не з'являється на роботу. Посилання позивача на те, що відповідачем створені неналежні умови праці не знайли свого підтвердження у судовому засіданні. Так, відповідно до акту обстеження робочого місця начальника управління безпеки [PERSON] від 18.11.2011 року, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1г, кабінет № 20, встановлено наступне: кабінет № 20, загальною площею 14,3 кв.м, облаштоване робочим столом з тумбочкою, стільцем, канцелярським приладдям, паперами, комп'ютером (системний блок, монітор, клавіатура, мишка, принтер), програмним забезпеченням, телефоном, достатньо освітлене, температурний режим дотриманий, що є достатнім для виконання завдань та обов'язків, що покладені на [PERSON] посадовою інструкцією. Таким чином відповідачем дотримані вимоги п. З ст. 29 КЗпіІ України. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на порушення державним підприємством «Дельта-лоцман» сг. 19 Конституції України, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством та ст. 43 Конституції України, відповідно до якої використання примусової праці забороняється. Проведення власником заходів щодо змін в організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника, які встановлені сі-?4 ХасподарсьіШЕО^иадеі(су-України. Так, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис \п. З ст. 64 ГК України). Водночас такі зміни дійсно не повинні означати примусу до пращ. Така проблема вирішується частиною третьою ст. 32 КЗпП шляхом покладення на власника обов'язку попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов пращ. В останньому випадку працівник підлягає звільненню згідно п. 6 ст. 36 КЗпП. Таким чином, позивач не примушений був погоджуватись на зміну істотних умов праці. Він мав змогу обдумати впродовж двох місяців, наданих законодавством, бажання продовжувати працювати із зміненими істотними умовами праці, і у разі незгоди з таким переведенням, відмовитись від нього. З урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] в частині про визнання незаконним та протиправним повідомлення від 22.08.2011 року директора ДП «Дельта - Лоцман» та наказу ДП «Дельта - Лоцман» від 24.10.2011 року № 942 - К не підлягають задоволенню. Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.ст. 29, 31,32,46 КЗпП України є так само необгрунтованими. Так, на виконання вимог ст. 29 КЗпП України, [PERSON] було визначено робоче місце та забезпечено необхідними для роботи засобами, що підтверджується актом обстеження робочого місця начальника управління безпеки [PERSON] від 18.11.2011 року та про що було додатково проінформовано позивача листом від 25.11.2011 року № 7694. Стосовно ст. 31 КЗпП України, власникові заборонено вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Однак, про можливість переведення працівників, яку законодавство надає власникові, необхідно звернутись до сг. 32 КЗпП, якою власникові надається право з додержанням встановленого порядку змінювати істотні умови праці працівників (частина третя сг. 32 КЗпП). Так, порядок, встановлений ст. 32 КЗпП України, державним підприємством «Дельта- лоцман» додержано в повному обсязі. Переведення на роботу в іншу місцевість [PERSON] здійснювалося без порушення умов про спеціальність і кваліфікацію та у межах підприємства, установи, організації, в яке працівник прийнятий на роботу. Переведення на роботу в іншу місцевість можливе, наприклад, у тому разі, коли в цій місцевості знаходиться структурний підрозділ підприємства, з яким працівник перебуває в трудових відносинах. Посилання ж позивача на ст. 46 КЗпП України, яка регламентує відсторонення працівника від роботи, суд також вважає необгрунтованим з огляду на наступне. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів вбачається, що державне підприємство «Дельта-лоцман» не відстороняло [PERSON] від роботи. Жодних наказів чи озпоряджень про відсторонення позивача від роботи на підприємстві не видавалось. Жодних дій щодо не допущення позивача на його робоче місце: м. Одеса, Митна площа 1, відповідачем не вчинялось. Жодних доказів іншого позивачем не надано. Посилання позивача на те, що 21.11.2011 року та 22.11.2011 року його не пропускали до офісу підприємства, розташованого у м. Миколаєві, по вул. Лягіна, 27 є таким, що не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно наказу по підприємству від 24.10.2011 року № 942 - К з 26.10.2011 року [PERSON] переведений до м. Одеса. Наказів щодо його відрядження до м. Миколаєва в період з 21.11.2011 року не видзвалося, отже підстави для перебування [PERSON] у підрозділах підприємства, що розташовані у м. Миколаєві відсутні. Тимчасової перепустки, службового посвідчення чи посвідчення про відрядження [PERSON], відповідно до п. 2.3.1. Інструкції з організації охорони та внутрішньо- обєктового режиму в адміністративних будинках державного підприємства «Дельта- лоцман», затвердженої наказом державного підприємства «Дельта-лоцман» № 372 від 03.06.2011 року, охороні не пред'являв. Враховуючи викладене, посилання на те, що позивача відсторонили від роботи є безпідставними, не відповідають дійсним обставинам справи та змісту ст. 46 КЗпП України. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат на відрядження у розмірі 3000 грн. В позовній заяві (нова редакція) від 21.04.2012 року на сторінці 14 позивач зазначає про те, що з 26 по 28.10.2011 року та з 02 по 04.11.2011 року він фактично перебував у відрядженні, а на сторінці 19 стверджує, що «двічі за відрядження до Одеси позивачу кошти і понесені витрати так і не виплачені, що повинно оцінюватися як невиплата заробітної плати». Однак такі твердження позивача є помилковими та не відповідають дійсним обставинам справи. Як встановлено судом, наказом № 942 - К від 24.10.2011 року [PERSON] з 26.10.2011 року був переведений у межах спеціальності та кваліфікації, обумовленої трудовим договором, без зміни найменування посади, із збереженням посадового окладу, на робоче місце, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Митна площа, 1 (будівля ПРРС «Одесса»). Тобто, його перебування в м. Одеса це не відрядження, а знаходження своєму робочому місті, за що відповідно нараховується та виплачується заробітна плата, а не кошти на відрядження. На підтвердження наведеного до заперечень додані копії табелів обліку використання робочого часу, з яких вбачається, що твердження позивача про знаходження у відрядженні є неправдивими. Стосовно посилання позивача на ст. 12 Закону України «Про оплату праці», ст. 120 КЗпП України, постанову КМУ від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», то вказані норми права зазначають про те, що при переведенні на роботу в іншу місцевість працівникові компенсується вартість проїзду працівника і членів його сім'ї. Оплата провадиться тільки за умови надання відповідних проїзних документів. Відсутність таких документів позбавляє права працівника на компенсацію витрат на проїзд, навіть якщо фактично такі витрати і провадилися. Крім того, працівник повинен звернутися передусім на підприємство за такою компенсацією, визначивши та обґрунтувавши її розмір та з наданням відповідних підтверджуючих документів. Відповідно до п. 5 постанову КМУ від 02.03.1998 № 255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість», працівник зобов'язаний повністю повернути кошти, виплачені йому у зв'язку з переїздом на роботу в іншу місцевість відповідно до пункту 1 цієї постанови, якщо він не з'явився на роботу або відмовився стати до роботи без поважної причини . Так, я встановлено у судовому засіданні, з 21.11.2011 року і по теперішній час [PERSON] відсутній на роботі, при цьому, не повідомляючи про причини своєї відсутності та не надаючи документів, що підтверджують поважні причини відсутності його на роботі. Так само і посилання позивача на не нарахування та не виплату йому заробітної плати за цей період (з 21.11.2011 по теперішній час) є необґрунтованими, адже він відсутній на роботі без поважних причин. Не підлягають також задоволенню і позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 73 038 грн. заборгованості по заробітній платі, яка виникла за період з червня 2010 року по листопад 2011 року. Так, відповідна до ст. 25ОЗп0 України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, по суті позивач вважає, що йому начебто не доплачено заробітну плату через депреміювання, що застосовувались до нього протягом 2010-2011 років (конкретних наказів та сум при цьому не називає). Недоплата (на думку позивача) власником або уповноваженим ним органом належних працівникові сум внаслідок, як йому вважається, деприміювання або невиплата коштів на відрядження і вимога працівника щодо їх стягнення є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копїі наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 встановлено наступне: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237і цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплата всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», невиконання рішень та недодержання висновків Конституційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до ч. З, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, у судовому засіданні представник відповідача звернувся до суду із письмовою заявою про застосування строків позовної давності в частині позовних вимог щодо стягнення 73 038 грн. заборгованості по заробітній платі, яка виникла за період з червня 2010 року по листопад 2011 року. Враховуючи, що на думку позивача недоплата почалася у червні 2010 року, то з липня 2010 року він вже знав про порушення своїх прав, а отже позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності на 1 рік та 9 місяців, а тому в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Стосовно відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000 грн., то відповідно до ст. 237-1 КЗпІІ України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідає змісту ст. 237і КЗпП стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237і КЗпП \моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Документи, додані до позовної заяви, не містять жодного доказу в обґрунтування моральної шкоди. Крім того, під час розгляду справи судом не було встановлено порушення державним підприємством «Дельта - Лоцман» законних прав [PERSON], що призвели до моральних страждань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ухвалюючи рішення, суд виходив із загальних засад цивільного судочинства: справедливості, добросовісності та розумності, зазначених у ст. З Цивільного кодексу України.

Outcome: dismissed