Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-17 00:00:00

10.05.2012 року позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на наступне. Позивач на підставі договору купівлі продажу придбала у власніть 1/9 частину житлового будинку № 2-а по провулку Бойовому у м. Чернігові. Відповідачу на праві власності належить 7/18 частина вказаного будинку.\~ З 1993 року відповідач виїхав на проживання до Російської Федерації. В 2001 році в телефонній розмові відповідач дав дозвіл позивачу на вселення до його частини будинку і повідомив, що не має наміру більше використовувати це житло. Позивач фактично володіє і користується спірною частиною будинку з 1993 року, за власний кошт зробила внутрішній та зовнішній ремонт, підєднала газопровід, сплатила існуючу заборгованість за утримання цієї частини будинку. Оскільки позивач понад 10 років відкрито, безперервно володіє вказаним вище нерухомим майном, то просить визнати за нею право власності на нього за набувальною давністю. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно, причини неявки суду не повідомив. За таких умов суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до довідки ЧМБТІ вбачається, що будинок № 2-а по провулку Бойовому в м. Чернігові належить на праві приватної власності [PERSON] (1/9 частина), [PERSON] (7/18 частини) та [PERSON] (1/2 частини). Відповідно до довідки вуличного комітету № 28 від 03.02.2012 року відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте не мешкає в будинку з 1993 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 1988 році разом з дружиною придбав частину спірного будинку під знос з метою отримання нового житла. На той момент в будинку вже проживали позивач та відповідач, всі мешканці спільно користувалися місцями загального користування. В 1993 році, коли стало відомо, що будинок зноситись не буде, відповідач виїхав до Росії, при цьому повідомив, що дарує свою частину будинку позивачу. З того часу відповідач жодного разу не зявлявся в будинку, своїх вимог щодо нього не висував. Позивач, в свою чергу, з 1993 року відкрито володіє частиною будинку відповідача, здійснила в ній капітальний ремонт, привела у належний стан подвіря, сплатила відповідні борги за утримання спірної частини будинку. Свідки [PERSON], [PERSON]І та [PERSON] в судовому засіданні дали аналогічні свідчення. Згідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно \~\~заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. В п. 8 Перехідних положень Цивільного кодексу України, зазначено, що правила ст. 344 ЦК\~України \~\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Суд вважає, що оскільки позивачка повністю володіє і користується набутим майном більш десяти років, її дії не суперечать закону, то за нею можливо визнати право власності за набувальною давністю на 7/18 частину житлового будинку № 2-а по провулку Бойовому в м. Чернігові. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved