Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Біляївської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами розташованого по [ADDRESS] . Зазначений будинок належав покійній свекрусі позивача [PERSON] , після смерті якої 1/2 частину спадщини прийняв покійний чоловік позивача, який помер у 1999 році. Житловим будинком на праві приватної власності сім`я позивача користувалася з 1960 року. Під час оформлення спадкових прав у 2012 році позивачу стало відомо, що у відповідності до ЦПК України (1963 р.), вона не є спадкоємцем будь-якої черги після смерті своєї свекрухи, яка померла у 1996 році. Починаючи з 1999 року та по теперішній час позивач виконує всі обов`язки по утриманню вказаного житлового будинку, проводить поточні та капітальні ремонти, та сплачує комунальні платежі. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП „ОМБТІ та РОН" 09.08.2012 р., будинок [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожній (а.с. 5-7). Також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 3 вересня 2012 року підтверджується, що [PERSON] отримала спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно ст.16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі. Статтею 319\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 41\~Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Відповідно до ч 1 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним кодексом України. Відповідно до теорії цивільного права інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - воно не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, та які повинен довести саме позивач (в силу ст. 60 Цивільно- процесуального кодексу України), є: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, тобто строк володіння, а також законність об`єкту володіння. Дослідивши наявність усіх чотирьох складових, тобто юридичного складу, що є підставою для визнання права власності за набувальною давністю, суд виходить з наступного: Добросовісність володіння означає, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали сумніву стосовно правомірності набуття майна, тобто майно не повинно набуватися злочинним шляхом чи способом, який за відомо суперечить правопорядку та моралі. З урахуванням викладеного та доказів, що подані під час розгляду справи, та

Outcome: approved