Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] в якому просили суд : визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, розташованого на земельній ділянці по [ADDRESS] у м. Павлограді Дніпропетровської області. В обґрунтування позиву зазначили що відповідачка бажала продати зазначену частину будинку, а позивачі вирішили купити цю частину будинку. В рахунок купівлі частини будинку [PERSON] передав відповідачці 1000 доларів США , що є еквівалентом 8000 грн. 01.03.2011 року [PERSON] знов на вимогу відповідачки передав в рахунок купівлі ще 7000 грн. 24.11.2011 року позивачами та відповідачкою був укладений попередній договір купівлі - продажу цієї частини житлового будинку. Договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №1-5381, де було зазначено, що відповідач отримала грошові кошти у розмірі 40000 грн. в рахунок оплати вартості цієї частини будинку. За домовленістю відповідачка зобов'язувалась у подальшому підготовити усі документи для оформлення права власності у нотаріальному порядку, в строк до 01.12.2012 року, але до теперішнього часу не виконує своїх зобов'язань.У зв'язку із ухиленням відповідача від оформлення документів на частину будинку, позивачі звернулися до суду. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року задоволено позов [PERSON], [PERSON] про визнання права власності. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину будинку [ADDRESS] Дніпропетровської області. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду про визнання за позивачкою права власності на домоволодіння, посилаючись на те, що суд не врахував обставини у справі, а саме наявність у інших осіб права на вказаний будинок. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка є власницею ? частини житлового будинку [ADDRESS] м. Павлограда, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого 24.03.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, згідно якого їй належить ? частина вказаного домоволодіння. Та на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду від 08.06.2011 року за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно після смерті її матері - [PERSON] на 1\\4 частину цього будинку. 24.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір згідно якого відповідачка зобов'язалася у строк не пізніше 01 грудня 2012 року продати [PERSON] успадковану нею ? частину спірного будинку. На підтвердження намірів [PERSON] передала, а відповідачка отримала 25000 грн. А в загальному відповідачкою було отримано від позивачів 40000 грн. що підтверджується її розпискою. Цей факт не заперечувався відповідачкою. Посилаючись на вимоги ч.2 ст.220, ч. 3 ст. 334 ЦК України суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивачів, та фактичне набуття ними права власності на спірне нерухоме майно, оскільки при отриманні коштів від позивачів, відповідачка зобов'язалась передати у власність позивачки належну їй ? частину спірного майна. Врахувавши, що в судовому засіданні було встановлено фактичне укладення і часткове виконання договору купівлі - продажу ? частини житлового будинку, а також те, що фактично здійснена оплата обумовленої вартості та більше року, позивачі користуються частиною будинку, суд задовольнив позовні вимоги.. Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування всіх обставин у справі та вимог законодавства. Відповідно до витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23.03.2011 року [PERSON] є власником ? частини житлового будинку [ADDRESS] у м. Павлограді, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 24.02.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яке зареєстровано у реєстрі за №1-707. Вказана співвласниця не була залучена до участі у справі і суд вирішив питання про її права та обовязки за її відсутності, що суперечить вимогам ст.ст.10,26 ЦПК України. Визнаючи право власності за позивачкою на ? частину спірного домоволодіння на підставі попереднього договору купівлі-продажу суд не врахував вимог ч. 3 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 13, 14 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З урахуванням положень ст. ст. 210, 640 ЦК України є неможливим визнання права власності на нерухомість на підставі попереднього договору, за позовом однієї із сторін. Таким чином, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, передбачені ст.309 ЦПК України, та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed