Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] украдений 2 липня 2011 року між нею та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом [PERSON] Васильківської районної державної нотаріальної контори. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачка навмисно ввела позивачку в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тобто приховала (шляхом заперечення чи замовчування) обставин, які могли перешкодити вчиненню правочину, якби позивач дізналась про їхіснування. Тому, на думку позивача, оспорюваний договір має бути визнано судом недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Під час судового розгляду ні предмет, ні підстави позову не змінювались. Відповідач подала суду письмові заперечення проти позову, в яких вказала, що оспорюваний договір відповідав волі позивача на момент укладення цього договору. Також відповідач зазначила, що привела 1/2 частину будинковолодіння до ладу: оплатила заборгованість за електроенергію, забезпечила відновлення електропостачання, здійснила санітарну обробку житла від щурів, замінили скла там, де було потрібно, упорядкувала город, побудувала туалет та душову, закупила садовий інвентар, будівельні матеріали та приготувалися до будівельно-відновлювальних робіт. Крім того, відповідачка зазначила , що нею проведено роботи з ремонту покрівлі житлового будинку, що постраждала від пожежі, проведені роботи з укріплення фундаменту, побудовані сіни.Відповідач зазначила, що під час укладення договору дарування нотаріус роз'яснила позивачу істотні умови договору дарування та наслідки переходу права власності, а тому позивач усвідомлювала, що укладає саме договір дарування. За твердженням відповідача жодних умов щодо довічного утримання відповідачем позивача оспорюваний договір не містить, як і не було обіцянок здійснювати довічне утримання. Крім того, відповідач зазначила, що позивач дочекавшись здійснення відповідачем ремонту та покращень будинковолодіння шукає спосіб повернути собі подароване майно. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. В судовому засіданні позивач пояснила, що хотіла укласти договір довічного утримання і підписуючи оспорюваний договір вважала, що це договір довічного утримання. Також позивач на запитання суду про те, коли вона дізналася, що вона підписала не договір довічного утримання, а договір дарування зазначила, що після підписання договору вона повернулася від нотаріуса додому і «згадала», що підписала договір дарування. Крім того, позивач вказала, що відповідач та її сім'я їй нічим не допомагали. Прокурор, який вступив у справу на стороні позивача, позов підтримав та просив його задовольнити. Також прокурор в судових дебатах просив визнати оспорюваний договір недійсним, оскільки мала місце помилка під час його укладення з боку позивача. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили, та просили в позові відмовити. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали, допитавши свідків, вважає, що у позовіслід відмовити з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 13.04.2011 року позивач подала до ЗАТ «А.Е.С. КИЇВОБЛЕНЕРГО» заяву про отримання дозволу на поновлення енергопостачання, що було відключено у 2003 році за адресою [ADDRESS] та укладення договору на користування електроенергією. На вказаній заяві міститься резолюція про переукладення договору після оплати заборгованості. Згідно рахунку на оплату станом на 14.04.2011 року заборгованість позивача за електроенергію складає 626,69 грн. Вказаний рахунок оплачено, проте з доказів оплати не видається за можливе встановити особу, яка фактично оплачувала вказаний рахунок. Згідно рахунку на оплату станом на 23.06.2011 року заборгованість позивача за електроенергію складала 147,31 грн. Вказаний рахунок оплачено позивачем ([PERSON], дівоче прізвище якої - [PERSON]) що підтверджується копією квитанції, яка містяться в матеріалах справи. 23.06.2011 року між позивачем та ЗАТ «А.Е.С. КИЇВОБЛЕНЕРГО» укладено договір на користування електричною енергією № 110500055. Згідно рахунків на оплату від 26.04.2011 року, 26.05.2011 року, 25.06.2011 року заборгованість позивача за електроенергію складає 1266,45 грн.Доказів оплати вказаних рахунків суду не надано. Згідно рахунку на оплату станом на 28.07.2011 року заборгованість позивача за електроенергію складала 36,90 грн. Вказаний рахунок оплачено позивачем, що підтверджується копією квитанції, яка містяться в матеріалах справи. Згідно рахунків на оплату станом на 29.08.2011 року, 27.11.2011 року заборгованість позивача за електроенергію складала 46,99 грн. та 252,50 грн. відповідно. Вказані рахунки оплачено [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи. Згідно рахунку на оплату станом на 11.03.2013 року заборгованість позивача за електроенергію складає 1390,68 грн. Доказів оплати вказаного рахунку суду не надано. 02.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області (далі - договір дарування). Згідно п. 1 договору дарування позивач (дарувальник) подарувала відповідачеві (обдарованій) 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових надвірних будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS]. Згідно п. 9 договору дарування дарувальник та обдарована особа, стверджують, що договір цей не приховує іншого правочину, не є зловмисним, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. 10.07.2011 року на ім'я Голови Калинівської селищної ради Васильківського району Київської області підписана заява [PERSON] (співвласника іншої частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS]) про те, що співвласники не заперечують власнику другої частини житлового будинку, [PERSON], здійснити реконструкцію покрівлі належної їй частини житлового будинку та добудову сіней. Підпис [PERSON] засвідчено головою селищної ради [PERSON] Позивач звернулася із заявою від 06.02.2012 року до Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, в якій просила допомогти повернути своє майно, яким заволодів [PERSON], змусивши позивачку своїми шахрайськими діями підписати договір дарування. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.06.2012 року дільничний інспектор міліції відмовив в порушенні кримінальної справи по ст.ст. 194, 296 КК України. Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.07.2012 року дільничний інспектор міліції відмовив в порушенні кримінальної справи по ст. 296 КК України. Свідок, [PERSON] (державний нотаріус Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області), показала, що вона консультувала позивача, відповідача та чоловіка відповідача з приводу можливих варіантів відчуження нерухомого майна позивача та в перший їх візит роз'яснила, що відчуження можливе за договорами дарування, довічного утримання, купівлі-продажу або шляхом складення заповіту, нотаріус роз'яснила юридичні наслідки таких правочинів. Свідок показала, що позивач обирала між договором дарування та заповітом, а нотаріус роз'яснюючи юридичні наслідки вказаних правочинів наголошувала на тому, що більш повно права позивача будуть захищено за договором довічного утримання. Також свідок повідомила, що під час другого візиту до нотаріуса, на укладенні договору дарування наполягала саме позивач, а нотаріус повідомила позивача про те, що оспорюваний договір є безумовним. Під час третього візиту 02.07.2011 року, безпосередньо перед укладенням оспорюваного договору, нотаріусом було з'ясовано волю сторін договору та в черговий раз нагадано про можливість укладення інших договорів. Свідок, [PERSON], вказала, що перед підписанням освоюваного договору позивач особисто читала його зміст. Також свідок зазначила, що у неї не виникало сумнівів відносно того, що під час підписання договору позивач не діяла ні під впливом помилки, ні під впливом примусу. Свідок [PERSON] (селищний голова) показав, що перед укладенням оспорюваного договору до нього з'явилися разом позивач, відповідач та чоловік відповідача з приводу відчуження нерухомого майна позивача. За результатами вказаної розмови свідок рекомендував позивачеві укладати договір в присутності безпосередньо [PERSON] та у «формі пожертви з довічним утриманням». Як зазначив свідок, приблизно за місяць після цієї розмови до нього прийшла щаслива позивач та повідомила, що підписала договір дарування. На що свідок нагадав позивачу зміст своїх порад та попередив про можливі негативні наслідки такого договору. Свідок показав, що за деякий час до нього звернулася позивач зі скаргами на відповідача та її чоловіка. Також свідок зазначив, що йому телефонував відповідач з приводу забезпечення можливості встановлення в будинку нового газового котла, на що свідок відповів, що він заперечень не має головне щоб позивачеві було тепло. Крім того, свідок вказав, що з дороги бачив як багато добудови зроблено до будинку позивачки, але що саме добудоване вказати не може, оскільки на подвір'я не заходив. Свідок [PERSON] показала, що позивач пропонувала їй побудуватися на земельній ділянці позивача, проте вона відмовилася та розповіла позивачеві про своїх знайомих - відповідача та її чоловіка, які сподобались позивачу при їх знайомстві. Свідок зазначила, що позивач обіцяла подарувати хату відповідачеві та її чоловіку. Свідок зазначила, що у позивача в хаті світла не було, і вона вказала відповідачу де треба погасити заборгованість за електроенергію для відновлення електропостачання. За твердженням свідка, хата позивачки була в жахливому стані і потребувала ремонту, стеля в обох кімнатах впала, стіни були обідраними. Також свідок вказала, що конфлікт розпочався з того, що під час будівельних робіт з ремонту будинку чоловік відповідача без згоди позивача перемістив на подвір'ї речі останньої на безпечну відстань від будинку на даху якого виконувалися будівельні роботи. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (така ж правова позиція викладена в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Виходячи з предмету та підстав позову (ч. 1 ст. 230 ЦК України) позивач має довести перед судом наявність умислу у відповідача на введення позивача в оману, вчинення відповідачем обману (у формі дії або бездіяльності) та наслідку у вигляді укладення договору саме під впливом обману. З матеріалів справи вбачається, що нотаріус роз'яснила який саме договір укладається сторонами спору та роз'яснила його наслідки; позивачка після повернення від нотаріуса «згадала», що підписала саме договір дарування, а отже вона була обізнана з тим, який саме договір підписує; позивачка повідомляла [PERSON], що вона мала намір саме подарувати свій будинок відповідачеві; позивачка після підписання оспорюваного договору щаслива з'явилася до [PERSON] - Калинівського селищного голови (свідка по справі) та повідомила про укладення саме договору дарування. Отже, позивачка під час укладення оспорюваного договору усвідомлювала той факт, що укладає договір дарування та розуміла юридичні наслідки укладення такого договору. Під час розгляду справи, ні позивачем, ні прокурором не доведено перед судом факту вчинення відповідачем, або іншою особою, яка діяла на користь відповідача, певних винних, навмисних дій щодо запевнення позивача про такі властивості і наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Інші доводи позивача, його представника та прокурора не мають правового значення при вирішенні цієї справи в межах заявлених позовних вимог. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд відзначає, що позивач, його представник та прокурор під час розгляду справи по суті, а також прокурор в судових дебатах, посилалися на те, що оспорюваний договір укладено в наслідок помилки чи насильства. Тому суд, виходячи з норм ст.ст. 10, 11 ЦПК України,вважає за необхідне роз'яснити, що сформульовані позивачем предмет та підстава позову визначає предмет доказування у справі, до складу якого не входить доведення фактів вчинення правочину під впливом помилки (ст. 229 ЦК України) або вчинення правочину під впливом насильства (ст. 231 ЦК України). Натомість вказане означає, що позивач не позбавлений звернутися до суду з позовом на інших підставах, ніж ним вже було зроблено у межах цієї справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed