Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-24 00:00:00

У лютому 2012 року позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] про визнання недійсним іпотечного поруки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначили, що після смерті своєї доньки [PERSON] 15 березня 2022 вони зясували, що остання передала банку в іпотеку в якості забезпечення кредиту у розмірі 45 000 доларів США належний їм на праві власності будинок № 69а по вул. Зарічній. Право власності за їх донькою було зареєстровано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва про визнання дійсним договору дарування, за яким [PERSON] ніби-то подарувала [PERSON] цілий житловий будинок згідно письмової розписки. Але вона ніколи такої розписки не писала, більш того, [PERSON]М, фактично є співвласником цього будинок, оскільки збудований в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, а він своєї згоди на відчуження будинку не давав. В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали та просили його задовольнити. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилися, повідомлялися судом належним чином, причини неявки суду не повідомили. Ухвалою суду справа розглянута у їх відсутність, оскільки в справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін. Представник відповідача ПАТ «[PERSON] Аваль» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок в установленому законом порядку на час укладення іпотечного договору. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні 13 серпня 2007 між [PERSON], яка є рідною донькою позивачів, та ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є відповідач, було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок № 69а по вул. Зарічній в м. Миколаєві в рахунок забезпечення виконання своїх грошових зобов’язань перед банком за укладеним між ними кредитним договором від 13 серпня 2007 року № 01408-11265758 на суму 45 000 доларів США. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.02.2010 року зазначений кредитний договір розірвано, стягнуто з [PERSON]М, на користь ВАТ «[PERSON] Аваль»борг за договором 372 786 грн. 05 коп. і судові витрати. 15 березня 2011 року [PERSON]М, померла. Як пояснили в судовому засіданні позивачі та вбачається з Довідки Першої Миколаївської держнотконтори від 13.07.2012 року , після її смерті її син [PERSON] спадщину не приймав в зв’язку з відсутністю спадкового майна. За такого суд приходить до висновку , що [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки спадкоємці можуть відповідати за зобов’язаннями спадкодавця лише у межах спадкового майна, отже у частині позовних вимог до нього слід відмовити. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 1965 року по теперішній час. З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок був зданий [PERSON] в експлуатацію в 1970 році , отже в період шлюбу і презюмується, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя позивачів. 14 листопада 2006 року рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва задоволено позов [PERSON] , визнано дійсним договір дарування нерухомого майна –житлового будинку № 69-а по вул. Зарічна в м. Миколаєві, укладений між останньою та [PERSON] згідно письмової розписки від 18 серпня 2006 року. Визнано за [PERSON] право власності на вказаний будинок. 01 липня 2011 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва зазначене рішення скасовано за нововиявленими обставинами в зв’язку з введенням позивачем суду в оману, оскільки наявна в матеріалах справи заява від імені [PERSON] про визнання позову насправді останньою не подавалася. 21 вересня 2011 року ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва зазначений позов [PERSON] про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності залишений без розгляду. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст.. 583 ЦК України , ЗУ «Про іпотеку»іпотекодавцем може бути власник нерухомого майна, або особа, якій належить майнове право , а також особа, якій власник передав майно з правом його передачі у іпотеку. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що передаючи в іпотеку банку житловий будинок, [PERSON] не набула на нього права власності в установленому законом порядку, отже на мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження нерухомим майном –предметом іпотеки. Враховуючи, що оспорюваний іпотечний договір не відповідає вимогам ч.1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 2155 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову.

Outcome: partial