Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-06 00:00:00

У травні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання представник позивача посилався на те, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2002 року № 1-5167 належить земельна ділянка № 336, площею 0,0581 га., що розташована на території СТ Металургв Індустріальному районі м. Дніпропетровська. Також позивачка отримала Державний акт на право приватної власності на землю Д*039805 від 25.10.2002 року. На належній їй земельній ділянці у період з 2002 року по 2009 рік самочинно збудувала садовий будинок (літ. А), загальною площею 25 м2 , навіс (літ. а), загальною площею 1,5 м2 та деревяну убиральню (літ. Б) та огорожу № 1-3. З метою прийняття обєктів будівництва до експлуатації, позивачка звернулася до інспекції державного будівельного архітектурного контролю у Дніпропетровській області. Також позивачкою було отримано Технічний висновок НФП Укрбудпроект2010 року, Декларацію про готовність обєкта до експлуатації № ДП 18211107594 від 20.12.2011 року та отримано технічний паспорт від 27.01.2012р., в якому вказані дані про самочинне будівництво. З урахуванням викладеного, просив суд визнати за позивачкою право власності на садовий будинок (літ. А), загальною площею 25 м2 , навіс (літ. а), загальною площею 1,5 м2 та деревяну убиральню (літ. Б) та огорожу № 1-3, побудовані на земельній ділянці № 336 у Садовому товаристві Металургв Індустіральному районі м. Дніпропетровська, яка зареєстрована у державному земельному кадастрі м. Дніпропетрвоська під кадастровим номером 1210100000:04:053:0262. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Представник Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь яких заяв від його імені до суду не надходило. Вислухавши пояснення представника позивачки та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 1-5167, позивачці належить земельна ділянка № 336, площею 0,0581 га., що розташована на території СТ Металургв Індустріальному районі м. Дніпропетровська. На підставі вищевказаного свідоцтва позивачка отримала Державний акт на право приватної власності на землю № 039805 для садівництва. У період з 2002 року по 2009 рік позивачка самочинно збудувала садовий будинок (літ. А), загальною площею 25 м2 , навіс (літ. а), загальною площею 1,5 м2 та деревяну убиральню (літ. Б) та огорожу № 1-3. Садовий будинок будівля для літнього (сезонного) користування, яке в питаннях нормування площі будівлі, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, встановлених для житлових будинків. Граничний розмір площадки побудови та етажності будівлі садового будинку та господарських споруд на ділянці встановлюється Статутом садового товариства або кооперативу за згодою з місцевими органами архітектури та містобудування (районними або обласними). Ці розміри встановлюються за умови забезпечення необхідної площі для ведення господарської діяльності на дільниці та дотримання вимог нормативної тривалості інсоляції території суміжних дільниць. Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Також Земельним кодексом України, зокрема ст. 35 передбачено цільове надання земельної ділянки громадянам для організації садового товариства, що не передбачає у свою чергу визнання права власності на садовий будинок, розташований на даній земельній ділянці. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Але право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Належного дозволу чи належно затвердженого проекту на здійснення будівництва позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою висновку відповідних контролюючих установ (ГлавАПУ) на предмет відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при здійснені самочинного будівництва. Відсутній акт про ведення в експлуатацію дачного будинку. Відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. Суд критично відноситься до пояснень представника позивачки з приводу того, що самовільно збудовані споруди прав інших осіб не порушують, оскільки суду не надано належних доказів, які б підтверджували цей факт. Клопотання з приводу допиту у якості свідків будь-кого із суміжних землекористувачів від представника не надходило. Позивачкою та її представником у судовому засіданні клопотань для визначення відповідності самочинного будівництва державно-будівельним нормам не надходило, що також унеможливлює обєктивно, всебічно та повно, з дотриманням вимог процесуального законодавства, прийти до висновку про індивідуальні та оціночні ознаки обєкту нерухомості, що, у свою чергу, не дає підстав суду для задоволення позову. Крім того, садовому будинку не присвоєна адреса з літерацією та назвою вулиці, а є тільки загальна адреса СТ Металург, що також протирічить індивідуальним ознакам та характеристикам будівель капітального характеру. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed