Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання визнання договору дарування недійсним , посилаючись на те, що її батько [PERSON] є обмежено дієздатною особою, не усвідомлюючи своїх дій , за Договором дарування від 23.06.2007 року подарував відповідачці 27/50 частин житлового будинку в смт.Борова по вул..Володарського,14. В судовому засіданні позивачка збільшила свої позовні вимоги та просить суд застосувати наслідки недійсності нотаріально посвідченого правочину, скасувати реєстрацію в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності на 27/50 частки житлового будинку по вул..Володарського,14 в смт.Борова, зареєстрованого на ім.»я [PERSON] на підставі договору дарування від 23.06.2007 року. Повернути [PERSON] правовстановлюючий документ- свідоцтво про право на спадщину. Відповідач та Представник відповідача проти позову не заперечують та позовні вимоги визнають Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що згідно з рішенням Фастівського міськрайсуду від 05.03.2012 року позивачка є піклувальником свого батька-обмежено дієздатного [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.39 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від 14 до 18 років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їх батьки, усиновлювачі,чи піклувальники. [PERSON] 04.05.2005 року зареєстрував шлюб з відповідачкою.Йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.04.2006 рокуналежали 27/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в смт.Борова по вул..Володарського,14. [PERSON] за Договором дарування від 23.06.2007 року подарував відповідачці 27/50 частин житлового будинку в смт.Борова по вул..Володарського,14. Шлюб між батьком позивачки та відповідачкою розірвано 16.12.2010 року. З 14.03.2000 року [PERSON] зловживає спиртними напоями, періодично проходить лікування у наркологічному відділенні № 5 комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об»єднання» з діагнозом синдром залежності від алкоголю. Згідно з постановою Києво-Святошинського райсуду Київської області його було направлено на примусове лікування від алкоголізму. [PERSON] перебував на лікуванні з 14.03.2000 по 16.03.2000 року, 24.04.2000 по 27.08.2000 року, 06.04.2004 по 20.04.2004 року з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Стан відміни алкоголю неускладнений. Згідно Довідки № 36, наданої Київським обласним наркологічним диспансером в тому, що він з 04.08.2011 по 04.10.2011 року знаходився на примусовому лікуванні в Київському наркологічному диспансері з приводу хронічного алкоголізму. Згідно із рішенням Фастівського міськрайсуду від 05.03.2012 року встановлено, що про копець О.А. страждає на хронічний алкоголізм, неодноразово піддавався примусовому лікуванню від алкоголізму, проходив добровільне лікування, проте лікування позитивних результатів не дало, що підтверджується письмовими доказами та показами свідків. Отже, в момент вчинення даного правочину- Договору дарування від 23.06.2007 року 27/50 частин житлового будинку в смт.Борова по вул..Володарського,14., [PERSON] .А. не усвідомлював повною мірою значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки з 2000 року страждає на хронічний алкоголізм, всі примусові та добровільні заходи з лікування позитивного результату не дали. Іншою дієздатною стороною правочину є обдарована особа-відповідачка, яка знала про зазначені обставини, а саме про те, що дарувальник [PERSON] є людиною, хворою на хронічний алкоголізм, який спричиняє психічні та нервові розлади. [PERSON], хворий на хронічний алкоголізм, відноситься до групи ризику втрати житла, чим скористалась відповідачка, оскільки відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про основи соц..захисту бездомних осіб» від 2 червня 2005 року № 2623 до груп ризику щодо втрати житла належать: особи, які страждають на психічні розлади; хворі на наркоманію чи хронічний алкоголізм. Правочин, вчинений в такому стані не відповідає загальним вимогам чинності правочину, зокрема відповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. В договорі дарування частини житлового будинку від 23.06.2007 року зазначено, що «відчужувана частина житлового будинку належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Фастівською районною держнотконторою 18.04.2006 року, реєстр 1161, зареєстрованого Фастівським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 2 під реєстровим № 1445, реєстраційний № 14273062». Договір дарування частини житлового будинку був посвідчений державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори. 11.07.2007 року Відповідачка зареєструвала в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на 27/50 частин житлового будинку по вул..Володарського 14 в смт.Борова, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 14273062. Відповідно до п.7.6.,7.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 296/5 від 22.02.2012 року у разі одержання рішення суду про визнання нотаріально посвідченого договору недійсним нотаріус проставляє про це відмітку на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, долучивши до нього копію рішення суду, а також проставляє відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій і при можливості на всіх інших примірниках договору. Правовстановлюючий документ повертається відчужувану майна. Аналізуючи докази, зібрані по справі суд вважає їх достовірними, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст..225 ЦПК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті- за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання недійсним може пред»явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов»язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв»язку із вчиненням такого правочину.

Outcome: approved