Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-01 00:00:00

В січні 2013 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та захистити його порушене право, визнати спірну будівлю № 2-А по вул. Яковлєва в м. Бердянську Запорізької ссласті спільною частковою власністю, його та його сестри \~[PERSON]В та визнати за ним право власності на 1\\2 частину будівлі № 2-А по вул. Яковлєва в м. Бердянську Запорізької ссласті. В позові зазначив, що відповідач є його рідною сестрою. В 1998 р. він та відповідач об`єдналися для спільної діяльності і починаючи з 1998 р. по кінець 2000 р. за спільні кошти та спільною працею по вул. Яковлєва буд. №2-А збудували цегляну будівлю магазину зазначену в плані літерою «А» загальною площею 157,7 кв.м. з двома цегляними ґанками до «А», козирком пластиковим до «А» та огородили металевою сіткою про що свідчить розписка відповідача від 25.12.2000 р. в якій вона пише, що одержала від нього гроші в сумі 54 000 грн., що на той час дорівнювало 10 000 доларів США для побудови торгівельного приміщення по вул. Яковлєва, буд.№2-А в м. Бердянську, що він безпосередньо приймав участь в побудові спірного приміщення, що в зв`язку з цим він має повне право на дольову участь з бізнесі. Крім того, у разі продажу спірного приміщення відповідач брала на себе обов`язок сплатити йому 50 % від вартості тобто половину вартості магазину на день продажу його, або переоформити 1/2 частину спірної будівлі магазину через нотаріальну контору в його власність. Спірна будівля розташована на земельній ділянці площею 0,0413 га. З початку будівництва приміщення і потім, він та відповідач домовлялися, що власниками будівлі будуть вони вдвох, що в свідоцтві про право власності він також буде вказаний власником, але в 2005 р. йому, зі слів відповідача, стало відомо, що ще 14 червня 2001 р. на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 324 від 07.06.2001 р. вона одержала свідоцтво про право власності на спірну будівлю тільки на своє імя. Вона йому пояснила, що не змогла, але обіцяла через нотаріальну контору віддати (подарувати) йому 1\\2 частину спірного приміщення, так як він своїм трудом та грошовими коштами разом із нею будував магазин, що вона власноручно написала в договорі позики від 22.12.2005 р. З цього дня його сестра постійно обіцяла подарувати йому 1\\2 частину спірної будівлі, говорила, що збирає необхідні документи, а так як вона є його рідною сестрою то він вірив їй, чекав того дня, коли він та вона підуть до нотаріуса де буде засвідчено договір дарування. В жовтніі 2012 р. сестра йому повідомила, що ще з 11.09.2007 р. вона є поручителем за зобовязаннями [PERSON] за договором іпотеки та передала в іпотеку спірне приміщення магазину, який як предмет іпотеки був оцінений в 405996 грн. На його запитання, чому вона тепер не бажає подарувати йому 1/2 частину спірної будівлі, сестра відповіла, що передумала. Зазначає, що з цього часу він зрозумів, що весь цей час вона його обманювала та таким чином тільки в жовтні 2012 р. йому стало відомо про порушення його права. Причини пропущення строку позовної давності вважає поважними, посилаючись на ст.ст. 257, 261 ЦК України. Також зазначає, що відповідно до ч.1. ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідач на час побудови приміщення магазину членом його сім`ї не була. Згідно ч.2. ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники (за дорученням) \~[PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги та обставини викладені в позові підтримали, просили позов задовольнити, доповіли по суті заявлених вимог. Позивач додатково суду пояснив, що до складу його родини відповідач на час будівництва спірного мана не входила, при оформленні права власності на спірну будівлю тільки на відповідача його ввели в оману вона та її колишній чоловік, що оформлення права власності на одну особу це дешевше ніж на двох та в нього на той час не було грошей на оформлення цих документів. В будівництво кафе також вклали гроші і їх батьки в розмірі 6000 доларів США. На протязі трьох років він працював постійно з сестрою в цьому кафе. Він користується половиною цієї будівлі, займаючись підприємницькою діяльністю, а саме торгівлею. Вважає, що його права порушені з травня 2000 р., але до суду він не звертався, так як вірив сестрі, тоді в них були нормальні відносини, потім в нього не було грошей на оформлення документів, але скільки коштує таке оформлення, він не знає. Про те, що в 2001 р. права власності на спірну будівлю оформлено на сестру, він знав. Звернення до суду з позов про визнання права власності саме на 1\\2 частину будівлі пояснює тим, що так було вирішено в їх родині. Відповідач \~[PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити повністю, саме по суті, а не з причин пропуску строку позовної давності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідач суду пояснила, що спірну будівлі вона будувала не для того, щоб поділити її з позивачем, зазначивши, що позивач при будівництві допомагав їй будувати як брат. Текст розписки, на яку посилається [PERSON], вона переписала з його примірника. Коли вона оформлювала \~право власності на дану будівлю на себе, брат знав про це, але не хотів проблем з першою дружиною з якою на той час він розривав шлюб, тому що знав, що оформивши право власності на себе, це майно буде підлягати розподілу між подружжям. З першого дня та по теперішній час він працює в цьому приміщенні, здійснюючи свою підприємницьку діяльність. При будівництві спірної будівлі, він особисто їй грошей для цього не давав, допомагав купуючи будівельні матеріали та особистою працею. Представник відповідача суду пояснив, що відповідач визнає факт участі позивача своїм трудом та грошима в будівництві спірної будівлі, але це було на добровільних началах за домовленістю між ними. Крім того, відповідач, як власниця кафе, виділила позивачу частину спірного приміщення, де він працює та відповідно отримує дохід від своєї підприємницької діяльності, при цьому орендну плату з нього вона не бере. Обираючи такий спосіб захисту свого права, позивач належних доказів на підтвердження своїх вимог не надав. Розписка, на яку він посилається, не дає правових підстав для задоволення цього позову, як і наданий ним договір займу. Про те, що відповідач є власником спірного приміщення, позивач знав ще в 2000 р., що також відображено в надані ним розписці та договорі займу. Представник третьої особи - \~акціонерного комерційного банку „Укрсиббанк \~в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, до суду надіслав заперечення проти позову в яких просив в задоволенні позову відмовити та заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 22-24, 61-63, 81, 98, 102). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що приблизно в 1998-1999 р.р. позивач та відповідач, які є братом та сестрою, почали разом будівництво по вул. Яковлєва в м. Бердянську, на той час позивач «розходився» зі своєю дружиною. Подробиць про це будівництво він не знає та про факт передачі грошей позивачем своїй сестрі він також не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знає про те, що чоловік відповідача та позивач 12 років \~назад вдвох займалися будівництвом кафе по вул. Яковлєва в м. Бердянську. Яку саме участь приймав в будівництві кафе позивач, вона не знає, як і про вкладені в це гроші. Знає, що позивач хоче «розділити» кафе між собою та сестрою, також їй відомо що позивач та відповідач працювали разом в кафе. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на будівлю № 324 від 14.06.2001 р. та копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.03.2013 р. \~[PERSON] належить на праві приватної власності основна будівля «А» \~та споруди за адресою вул. Яковлєва, 2-А в м. Бердянську Запорізької області (а.с.70-71, 80). Зазначений обєкт нерухомості знаходиться в іпотеці відповідно до договору іпотеки від 11.09.2007 р. (а.с.75). \~\~\~\~ Звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач посилається на ч.2 ст. 17 Закону України «Про власність» та надає в якості доказів зокрема розписку від 25.12.2000 р.(а.с.11) та договір займу від 22.12.2005 р. (а.с. 12). \~Проте зазначене не дає можливості дійти висновку про наявність правових підстав \~вважати, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці сторін по справі та вони обєдналися \~\~для спільної діяльності та це майно є їх спільною частковою власністю. Так зі змісту копії розписки від 25.12.2000 р. (а.с.11), оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, вбачається, що відповідач дала цю розписку позивачу в тім, що отримала від нього гроші в розмірі 10 000 доларів США (54\~ 000 грн.) для будівництва торгового приміщення по вул. Яковлєва, 2-А в м. Бердянську Запорізької області та безпосередньо приймав участь в будівництві даного приміщення. [PERSON] має повне право на дольову участь у бізнесі, а також у випадку продажу будівлі, [PERSON] зобовязується сплатити [PERSON] 50% від вартості магазину на той час, або переоформити нотаріально дану частку у власність. Щодо копії договору займу від 22.12.2005 р. (а.с.12), оригінал якого також оглянуто в судовому засіданні, то зазначені в ньому поняття, як то «заемщик» та «займодатель» не відповідають юридичним поняттям, тоді як [PERSON], яка є власником спірного приміщення, вказана як «заемщик» частки торгового приміщення, а [PERSON] не будучи власником ні цілого приміщення, \~ні його частки, зазначений як «займодатель». Крім того, з цього договору вбачається, що «займодатель» \~має дольову участь та при будівництві даної будівлі «займодателем» було вкладено в 2000 р. 10\~ 000 доларів США (54\~ 000 грн.) та безпосередньо приймав участь в будівництві даного приміщення. Разом з тим, позивач просить визнати право власності саме на 1\\2 частку спірної будівлі, пояснюючи в судовому засіданні, що так було вирішено в їх родині та це буде справедливим. Щодо наданої позивачем копії розписки (а.с.90), то суд вважає, що правого значення вона не має та спростовується документами, що містяться в матеріалах справи на а.с. 34-43, 49-50. Письмовий доказ пояснення [PERSON] від \~20.03.2013 р. (а.с.89) також не є належним доказом на підтвердження позовних вимог. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.95 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права \~приватної власності» із \~змінами, внесеними згідно з Постановою \~Пленуму ВСУ \~N 15 від 25.05.98 \~р. зазначено, що відповідно до чинного законодавства \~спільною \~сумісною \~власністю \~є: \~майно, \~нажите подружжям за \~час \~шлюбу \~(ст.16 \~Закону \~"Про \~власність", \~ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України) \~майно, \~придбане внаслідок \~спільної праці членів сім'ї чи майно, \~що є у власності \~осіб, \~які \~ведуть \~селянське \~(фермерське) \~\~господарство, \~\~якщо письмовою \~\~угодою \~\~відповідно \~\~між \~членами \~сім'ї \~чи \~членами селянського (фермерського) господарства не \~передбачено \~інше \~або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, \~коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, \~що \~воно \~є \~спільною \~сумісною \~власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 \~Закону \~"Про \~власність"); \~квартира \~(будинок), кімнати в \~квартирах \~та \~одноквартирних \~будинках, \~передана \~при приватизації з державного \~житлового \~фонду \~за \~письмовою \~згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність \~(ст.8 \~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" . В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх \~часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення в примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем \~його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 6 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, \~що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, \~які виникли після введення в дію цього \~Закону (з 15 квітня 1991 року). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 8 роз'яснено, що передбачені Законом \~"Про \~власність" положення щодо \~спільної \~власності \~громадян \~на \~майно, \~надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як \~при веденні особистого підсобного господарства, в тому \~числі \~членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. \~Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими \~особами, \~коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Аналізуючи пояснення учасників процесу, показання свідків та наявні докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено саме існування між ним та відповідачем \~обєднання їх спільної діяльності та спірна будівля придбана внаслідок їх спільної праці та є їх спільною частковою власністю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Належних доказів щодо розміру частки кожного учасника нібито спільної часткової власності і ступеня трудової участі кожного, не надано. Згідно ч.2. ст. 17 Закону України «Про власність» та ч.2 ст. 357 ЦК України, майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, заявлені позивачами вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed