Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулась в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] до Київського районного суду міста [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом з подальшим зняттям з реєстраційного обліку та просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі та зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі, шляхом зняття його з реєстраційного обліку. Під час судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб вступили Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування та Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. 05 грудня 2011 року представник відповідача [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та просив суд постановити рішення, яким вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобовязати [PERSON] і [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в здійсненні ним права користування квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 06 січня 2012 року прийнято зустрічну позовну заяву та обєднано в одне провадження з первісним позовом. Під час розгляду справи позивач [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги, в останній редакції яких просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі та встановити порядок виконання рішення суду, яким визначити, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Позивач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на те, що в 2004 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. На той час між сторонами спорів щодо розподілу спільного майна не було. Місце проживання їх малолітнього сина [PERSON] визначено з матірю, яка мешкала за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в [INFO], яку відразу після розлучення подарував сину. [PERSON] не стягувала аліменти з [PERSON] на сина у звязку з набуттям останнім права власності на зазначене нерухоме майно. [PERSON] вважає, що [PERSON] порушивши домовленість почав здавати квартиру в оренду, а гроші присвоювати собі. В звязку з наведеним [PERSON] змінила вхідні замки у даній квартирі та поставила питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] вважала необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають. Відповідач [PERSON] та його представники за довіреністю позовні вимоги не визнавали, пояснивши, що не зважаючи на факт дарування квартири [ADDRESS] [PERSON], [INFO], [PERSON] як член родини не втратив право користування квартирою. Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявив клопотання, щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі, оскільки [PERSON], маючи можливість звернутись до суду одразу ж після укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року, цим правом не скористувалась, а звернулась тільки через шість років. Представник Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вважав, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. В судове засідання представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування не зявився, повідомлявся належним чином. Звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що в вирішенні спору покладаються на розсуд суду, при цьому зауваживши на ненадання позивачем [PERSON] достатніх та належних доказів в підтвердження обставин, на які вона посилається як на обґрунтування позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-6198/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним суд вважає, що: - позов [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] до [PERSON], треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є необґрунтованим та задоволенню не підлягає; - зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, підлягає частковому задоволенню. До вказаних висновків суд дійшов, виходячи з наступного: [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] 03 грудня 1994 року. 15 травня 1995 року у подружжя народився син, зареєстрований в органах РАГС як [PERSON]. Реєстрація народження дитини проведена відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради Народних депутатів м. Одеси 20 червня 1995 року, про що в книзі записів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 760 (а. с. 5 том І). При розгляді справи судом встановлена розбіжність у написанні в документах прізвищ батька та сина. Сторонами визнана наявність технічної помилки та підтверджений факт, того що [PERSON] є батьком [PERSON]. З 1992 року [PERSON] значиться зареєстрованою в [INFO] де продовжувала проживати разом з [PERSON] після укладення шлюбу та з сином після його народження. Під час шлюбу в 2001 році [PERSON] придбав в особисту приватну власність квартиру № 30 в цьому ж будинку. Договір купівлі-продажу, посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою 13 червня 2001 року, за реєстром № 4-1325 (а. с. 102 том І). Квартира була придбана [PERSON] на кошти, отримані ним від продажу, належної йому до шлюбу комунальної квартири [ADDRESS] та кошти, позичені у матері [PERSON], які складали незначну частину від загальної ціни квартири та потім були повернуті кредитору за рахунок спільних зусиль подружжя. Зазначені обставини визнанні сторонами у судовому засіданні, підтвердженні поясненнями свідків та ніким не оспорювалися. З часу придбання квартири [ADDRESS], тобто з 2001 року до часу розлучення подружжя з дитиною проживало в квартирі № 10 цього ж будинку, а квартиру № 30 здавали в найм, використовуючи гроші, одержані від оренди на спільні нужди родини (а.с. 207 том І). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2004 року (а.с. 6, 174 том І). Судовим рішенням малолітній [PERSON] після розірвання шлюбу був залишений на виховання матері [PERSON], яка з 1992 року реєстрацію місця проживання не змінювала та станом на 2004 рік і до цього часу значиться зареєстрованою у [INFO]. Саме за цією адресою [PERSON] мешкав з матірю [PERSON] після розлучення батьків в 2004 році та продовжував мешкати до 2011 року. Місце проживання дитини при розірванні шлюбу судовим рішенням не встановлювалось. На час розлучення [PERSON] не був офіційно працевлаштованим, що ускладнювало для позивача стягнення з нього аліментів на дитину в бажаному нею розмірі та фактичну їх сплату. На виконання усної домовленості між сторонами, [PERSON] не стягувала в судовому порядку аліменти на сина, а [PERSON] 28 грудня 2004 року оформив договір дарування квартири [ADDRESS] на його імя. Сторонами договору виступали [PERSON], як дарувальник та [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON], як представник обдаровуваного. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 4542 (а. с. 13 том І). Відповідно до пункту 9 договору дарування нотаріусом при посвідченні угоди сторонам було розяснено положення статті 59 Сімейного Кодексу України, статті 405 Цивільного Кодексу України в редакції, яка діяла на той час та згідно з якими при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дарувальник та Представник Обдарованого пунктом 8 зазначеного договору підтвердили, що [PERSON] прийняв квартиру, в тому числі на момент підписання цього договору приймає від Дарувальника документи на квартиру та мешкає в ній. Однак фактичні обставини не відповідали зазначеним в договорі, оскільки обдарований [PERSON] станом на 28 грудня 2004 року та після 28 грудня 2004 року до 2011 року продовжував мешкати разом з представником обдарованого [PERSON] за адресою її реєстрації: [ADDRESS], а дарувальник [PERSON] в подарованій квартирі № 30 цього ж будинку. З 2004 року [PERSON] не зверталась до [PERSON], як до особи, яка втратила право власності на квартиру в звязку з її даруванням, з проханням звільнити подаровану квартиру, судові позови не подавала, чим дійсно порушила загальний строк, встановлений статтею 257 ЦК України, у межах якого могла звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Представник відповідача у судовому засіданні заявив про застосування судом позовної давності до вимог позивача [PERSON] стосовно визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням на підставі передання ним права власності на це приміщення іншій особі, а саме [PERSON] Суд вважає зазначену заяву обґрунтованою та приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності та на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовляє у задоволені позовних вимог [PERSON] в цій частині на вищезазначених підставах у звязку з пропуском строку позовної давності. При цьому суд враховує, що [PERSON] з часу досягнення повноліття, тобто з 15 травня 2013 року не позбавляється права самостійно звернутися до суду з зазначеними вимогами. Отже, після набуття права власності на підставі договору дарування малолітній [PERSON] продовжував мешкати разом з матірю [PERSON] за адресою її реєстрації: [ADDRESS], а [PERSON] у відчуженій ним квартирі № 30 цього ж будинку, як батько, член родини власника квартири. Відповідно до довідки КП ЖКС Вузівськійвід 25.10.2010 року [PERSON], який є батьком відповідального квартиронаймача [PERSON] постійно мешкає в квартирі [ADDRESS]. З 25 липня 2001 року Відповідальний квартиронаймач [PERSON] та його батько [PERSON] значаться зареєстрованими в цій квартирі (а. с. 4 том І). Згідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України із змінами і доповненнями (внесені відповідно до Закону України від 02.06.2005 року № 2620-ІV), батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Письмовими доказами, свідченнями [PERSON], [PERSON] та сторін доведено, що [PERSON] відкрито, з дозволу власника та його представника, користувався квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в м. Одесі після її відчуження, піклувався про збереження майна, самостійно сплачував комунальні послуги та ніс інші витрати по утриманню квартири, проводив ремонтні роботи, технічне обладнання та монтаж побутових пристроїв, придбав бойлер, пральну машинку, встановив водяні лічильники, здійснив заміну електропроводки, чим повністю виконував покладені на нього обовязки (а.с. 135-141 том І, а.с. 24,32 том ІІ). [PERSON] доказів своєї участі в утриманні та збережені квартири [ADDRESS] з часу набуття права власності на неї її дитиною та до 2011 року не надала. Однак, порушуючи вимоги статті 177 СК України, [PERSON] під час розгляду справи в травні 2011 року свавільно здав належну дитині квартиру в найм не узгодивши дане питання в установленому законом порядку. Як зясовано в судовому засіданні, такі дії з боку [PERSON] були вимушеними та стали наслідком відсутності стабільного заробітку, в звязку з чим він був позбавлений можливості іншим способом погасити виниклу заборгованість за послуги теплопостачання, які були ним повністю сплачені під час провадження в зазначеній цивільній справі. Наявність квартирантів протягом двох місяців стан квартири не зіпсувала, ушкодження майна не сталось. [PERSON] не погодившись з діями [PERSON] звільнила квартиру від наймачів, та змінила вхідні замки. У звязку з неможливістю добутися до місця мешкання [PERSON] вимушено проживає зі своєю матірю [PERSON] в її малометражній однокімнатній квартирі [ADDRESS]. Як пояснила [PERSON] у судовому засіданні її син [PERSON] дійсно і раніше з нею тимчасово мешкав, але це було повязане з необхідністю круглодобового догляду за нею в періоди загострення хронічних захворювань та після оперативного втручання. [PERSON] здійснював догляд за матірю, після покращення її стану проживав за адресою своєї реєстрації. Крім того, [PERSON] зауважила, що вимушене тривале проживання її, як жінки похилого віку з дорослим сином в маленькій кімнаті є незручним, тобто створює психологічний дискомфорт та не відповідає елементарним санітарно-гігієнічним нормам (а.с. 92-93). Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселеним із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житлового приміщення, який не є його співвласником, на користування цим приміщенням обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому приміщення. [PERSON] не позбавлений батьківських прав, має повний обєм прав та обовязків у відношенні неповнолітнього сина [PERSON] рівний з правами та обовязками матері дитини [PERSON] Перешкод щодо проживання неповнолітнього сина в зазначеній квартирі [PERSON] не створював та проти спільного проживання членів родини не заперечував. [PERSON] письмово засвідчила, що причинами окремого проживання в квартирі № 10 було небажання проживати в одній квартирі з [PERSON] (а.с. 108 том І). Незважаючи на відсутність судового рішення про стягнення аліментів та відчуження на користь дитини свого єдиного житла [PERSON] приймав посильну участь в утриманні не тільки належного неповнолітньому [PERSON] майна, а й самого [PERSON], придбав йому компютер, купував необхідні речі, надавав грошову матеріальну допомогу, про що неповнолітній [PERSON] засвідчив особисто у судовому засіданні (а.с. 229, 231 том І). Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] наполягав на виселенні батька з його квартири, пояснивши, що після досягнення повноліття він має намір проживати там самостійно, повністю користуючись правами власника та виконуючи відповідні обовязки по утриманню майна. Відповідно ч.3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Крім того, позиція неповнолітнього [PERSON] на думку суду суперечить моральним засадам суспільства та не ґрунтується на вимогах діючого законодавства України. Також судом виявлений вплив [PERSON] на думку неповнолітнього сина стосовно наявної спірної ситуації (а.с. 233 том І). Взагалі суд критично ставиться до доводів неповнолітнього [PERSON] та свідків, допитаних у судовому засіданні в частині пояснень, які суперечать встановленим фактичним обставинам в справі та наявним в ній доказам. Також не приймає до уваги письмові свідчення [PERSON], [PERSON] (а.с. 9 том І), [PERSON] (а.с. 32 том ІІ) у звязку з відібранням їх за ініціативою зацікавленої сторони, без попередження осіб судом про кримінальну відповідальність за надання недостовірних даних. Судом встановлено, що свідок [PERSON] не могла довести про яку квартиру взагалі йдеться мова, за якою адресою вона знаходиться та кому належить. [PERSON] послалась, що обставини стосовно проживання її сина [PERSON] у найманій квартирі відомі їй лише з його слів. Свідчення [PERSON] суд до уваги не приймає (а.с. 44-45 том ІІ). Доводи [PERSON] про підтвердження не проживання [PERSON] у квартирі № 30 довідками поштового відділення, яке обслуговує будинок № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі про повернення судових повісток на імя [PERSON] до суду у звязку з закінченням терміну зберігання не є належними доказами обґрунтування позовних вимог [PERSON] Крім того, під час судового провадження їй достовірно було відомо, що [PERSON] не має можливості увійти в квартиру, якою мав право користуватись в звязку зі зміною [PERSON] замків і проживає у матері, однак фактичну адресу проживання [PERSON] позивач повідомила суду лише зі спливом восьми місяців після відкриття провадження у справі в жовтні 2011 року. Як було встановлено станом на той час в Київському районному суді м. Одеси вже було відкрите провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення (справа № 2-6196/11). За заявою [PERSON] позов залишений без розгляду, а [PERSON] скористувався правом зустрічного позову в рамках розгляду цивільної справи № 2-2777/11. Суд не встановив, а позивач [PERSON] не довела факт відсутності [PERSON] за місцем його реєстрації понад один рік без поважних причин. Право [PERSON] користуватись житловим приміщенням, де у встановленому законом порядку зареєстроване його місце проживання обмежене діями [PERSON] в 2011 році. Свідок [PERSON] довела суду, що останній раз спілкувалась з [PERSON] за адресою його мешкання в [INFO] 14 лютого 2011 року. Підтвердила, що до цього приходила до [PERSON] в гості за зазначеною адресою приблизно раз в пів року. Він приймав її на правах господаря. Сумнівів у проживанні [PERSON] за цією адресою у [PERSON] не виникало (а.с. 71-75 том ІІ). Факт проходження [PERSON] у 2000 році лікування від алкозалежності, який просила [PERSON] взяти до уваги, не є правовстановлюючим та на вирішення спірного питання в даній цивільній справі не впливає. Зловживання алкоголем згідно з нормами статті 164 СК України є однією з підстав для позбавлення батьківських прав. Таких вимог до 2000 року, як і після цього [PERSON] не заявляла. Тотожне ставлення суд має і до доведеного [PERSON] факту одержання [PERSON] у 1996 році психіатричної допомоги в лікуванні наслідків психологічної травми, яку одержав [PERSON] в звязку зі смертю батька та брата (а.с.58-59 том ІІ). [PERSON] дієздатності не позбавлявся та обмежено дієздатним не визнавався. Інакше під сумнів ставились би і вчиненні з 1996 року [PERSON] юридично значимі угоди в тому числі і договір дарування єдиного належного йому житла в 2004 році. Згідно із ст. 396 Цивільного Кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно (до якого відноситься і право користування згідно ст. 395 ЦК), має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. В ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачена єдина примусова підстава припинення права користування житлом (крім подання власної заяви в органи ВГІРФО МВС України про знятті з реєстрації місця проживання), якщо член сім'ї власника житла без поважних причин відсутній понад один рік. Право [PERSON], як громадянина України на стабільне користування житлом, проголошене у статті 47 Конституції України гарантоване Державою та підлягає судовому захисту. Позивач за первісним позовом не надав доказів того, що [PERSON]вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, а тому позовні вимоги [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] до [PERSON], треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягає за безпідставністю. Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню в частині вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS].

Outcome: dismissed