Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-02 00:00:00

У квітні 2012 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, в якому, з уточненням позовних вимог (а.с.174-175), просив суд визнати недійсним кредитний договір №014/146507/3172/74 від 28 березня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Райффазен Банк Аваль»; визнати недійсним договір поруки №014/146507/3172/74/7083 від 28 березня 2008 року, укладений між TOB «Правильна компанія», ВАТ «Райффазен Банк Аваль`та Хрестьян В.Ф.; визнати недійсним іпотечний договір №014/146507/3172/74/903 від 15 грудня 2009 року, укладений між ВАТ «Райффазен Банк Аваль`та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим №2823; визнати недійсною додаткову угоду №014/146507/3172/74 від 15 грудня 2009 року до кредитного договору №014/146507/3172/74 від 28 березня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Райффазен Банк Аваль»; стягнути з ПАТ «Райффазен Банк Аваль`на користь [PERSON] суму понесених збитків: 486\\~912,40 гривень (сплата за кредит) * 2 (подвійний розмір) 79\\~790,00 гривень (наданий банком кредит позивачу) = 894\\~034,80 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначив, що вищевказані договори він підписав під оманою, яка полягала в тому, що банк використовував недобросовісну рекламу у засобах масової інформації, ввів в оману позивача, щодо правовідносин, які виникали в результаті укладання спірних договорів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволення позову наполягав. Представник відповідача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що відповідач нічиїх прав не порушував. Вважає позовні вимоги безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 27 березня 2008 року між позивачем та ТОВ «Правильна компанія`було укладено інвестиційний договір на придбання квартири [ADDRESS] , згідно до п.2.1 якого інвестор зобов`язався взяти участь в інвестуванні будівництва будинку у житловому комплексі « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а емітент зобов`язується організувати будівництво і передати у власність інвестора однокімнатну квартиру загальною площею 56,70кв.м., будівельний номер 1105. Пунктом 2.4 зазначеного договору передбачено, що право власності на повний пакет облігацій надає інвестору виняткове майнове право на придбання квартири. Укладання інвестиційного договору є умовою укладання Договору купівлі-продажу облігацій і надає інвестору право придбання облігацій на ринку цінних паперів. 28 березня 2008 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`було укладено кредитний договір №014/146507/3172/74 (а.с.68-73). Згідно до умов кредитного договору, позивачка отримала кредит у розмірі 15 800,00 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становило 79\\~790,00 гривень, що підтверджується меморіальним ордером №0ЕQZ1770 від 28 березня 2008 року (а.с.185-186) строком на 84 місяці з 28 березня 2008 року по 28 березня 2015 року під 14,25 % річних. Судом встановлено, що даний кредит був отриманий позивачкою для придбання безпроцентних цільових облігацій у кількості 5\\~670 штук емітента ТОВ «Правильна компанія», номінальною вартістю 22,20 гривень за 1 штуку, номінальною вартістю пакету у сумі 125\\~874,00 гривень, вовною вартістю пакету у сумі 368\\~550,00 гривень, на купівлю квартири [ADDRESS] . Отримані в кредит та власні кошти позивач перерахувала на рахунок торгівця цінними паперами ЗАТ «Юніверсал Секьюрітіз`в якості оплати за вищевказані облігації згідно договору купівлі-продажу №Б-164/08; 148/08-1105А від 27 березня 2008 року (а.с.58), що підтверджується платіжним дорученням № 3 від 28 березня 2008 року. 28 березня 2008 року між банком та ТОВ «Правильна компанія`було укладено договір поруки №014/146507/3172/74/783, згідно до умов якого, ТОВ «Правильна компанія`добровільно взяло на себе зобов`язання перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`відповідати за належне виконання зобов`язань позивачкою, що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору. 28 березня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`та позивачкою було укладено договір про заставу цінних паперів №014/146507/3172/74/784, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., у порядку забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору, згідно до якого позивачка передає у заставу цінні папери - безпроцентні цільові облігацій у кількості 5 670 штук, номінальна вартість одної складає 65,00 гривень, які були емітовані у бездокументарній формі у ТОВ «Правильна компанія». Після закінчення строку погашення облігацій, з метою забезпечення кредитного договору, 15 грудня 2009 року між позивачем та банком було укладено іпотечний договір №014/146507/3172/74/903 майнових прав на квартиру, що розташована в житловому комплексі « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 15 грудня 2009 року між позивачем та банком було укладено додаткову угоду №014/146507/3172/74/1 до кредитного договору № 014/146507/3172/74 від 28 березня 2008 року щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. Правовідносини, які виникли між сторонами нормами Цивільного кодексу України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Відповідно до ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 ЦК України, ЗУ «Про Національний Банк України», нормативно-правовими актами НБУ. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк, фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є двостороннім, оскільки встановлює обов`язок кредитодавця надати кредит, та обов`язок позичальника його повернути та сплатити проценти за фактичне користування ним. Статтею ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з істотних умов договору, визначених виключно законами України. Оскільки кредитний договір є двостороннім, тому при підписанні угоди сторони виразили своє взаємоузгоджене волевиявлення. Позиція позивача, щодо визнання вищезазначених правочинів недійсними, у зв`язку з вчиненням їх під впливом обману не відповідає дійсності, оскільки згідно ст. 215 ЦК України, підставою визнання судом правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Не відповідає дійсності посилання позивача на те, що кредитний договір та всі договори в його забезпечення було укладено внаслідок обману з боку банку щодо мети кредитного договору, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦПК України, правочин вчинений під впливом обману визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Положеннями ст. 229 ЦК України визначені обставини правочину, що мають істотне значення. Зокрема ними є природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості \\~якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Судом встановлено, що 14 березня 2008 року позивач звернулась до відповідача із заявою на отримання кредиту. 28 березня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, цільове використання якого було визначене п. 1.2 даного договору як кошти, що видаються на придбання безпроцентних цільових облігацій. Відповідач виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, перерахувавши на рахунок позивача обумовлені кредитним договором кошти. Жодних зобов`язань по будівництву житлового будинку, контролю за використанням ТОВ «Правильна компанія`отриманих від позивача коштів банк на себе не брав. Таким чином встановлено, що всі зобов`язання, які виникли внаслідок укладення кредитного договору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`були виконані у повному обсязі. Щодо тверджень позивача, що відносно неї мала місце недобросовісна реклама заборонена ст. 10 ЗУ «Про рекламу», а саме, стаття «Новая Победа: строим и живём», суд вважає, що дана стаття, яка була розповсюджена на невідомому інтернет сайті та відомості викладені в ній не можуть вважатися належними доказами. Вся інформація про діяльність Банку розміщується виключно на офіційному сайті банку. Банк не несе відповідальності за надану інформацію. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ «Про рекламу», рішення щодо визнання реклами недобросовісною приймають органи державної влади, визначені у статті 26 цього Закону, яка в свою чергу містить повноваження органів державної влади та порядок контролю за дотриманням законодавства України про рекламу. В своїй позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідачем порушено положення ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме факт того, що суму наданого кредиту треба повністю використати на викуп цінних паперів, що на думку позивачки, є несправедливою умовою. Дане твердження не відповідає дійсності, тому що згідно з умовами кредитного договору №014/146507/3172/74 від 28 березня 2008 року п.1.1, кредитні кошти надаються для придбання безпроцентних (цільових) облігацій на купівлю квартири [ADDRESS] . Тобто кредитні кошти були надані позивачу для купівлі нерухомості на первинному ринку, що і є умовою та метою надання кредиту, а не придбання цінних паперів. Тому посилання позивачки на ЗУ «Про захист прав споживачів`не є вірним. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування ЗУ «Про захист прав споживачів`до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Позивач у своїй позовній заяві стверджувала, що відповідачі по справі вели сумісну діяльність щодо будівництва житлового комплексу «Новая Победа`в м. Дніпропетровську та застосовували ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», згідно якого таке фінансування здійснюється за допомогою спеціального фонду фінансування будівництва, а фінансова установа в даному випадку банк - є управителем такого фонду, зобов`язаний контролювати забудовника та нести відповідальність перед довірителем-інвестором за результати інвестування. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», не передбачені загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», управитель - фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, правилами фонду та отримала в установленому порядку дозвіл/ліцензію. Згідно до ч. 1, 2 ст. 3 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», системою фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю за цим Законом є врегульовані цим законом та договорами дії суб`єктів системи при організації будівництва житла, фінансуванні того будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю. Суб`єктами такої системи є довірителі, управителі, забудовники, страхові компанії, емітенти сертифікатів ФОН та власники сертифікатів ФОН. Судом встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль`не брав участі в організації будівництва житла, його фінансуванні та здійснення операцій з нерухомістю. Всі правовідносини, які виникли між відповідачами по справі регулюються договором поруки №014/146507/3172/74/783 від 28 березня 2008 року як видом забезпечення за основним зобов`язанням - кредитним договором. Порушення строків спорудження об`єкта будівництва або неналежне виконання зобов`язань забудовником не може впливати на правовідносини, що виникли між банком та позичальником відповідно до укладеного між ними договору про іпотечний кредит, і не є підставою для припинення виконання зобов`язань позичальником. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися \\~на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача крім вказаних в договорі сторін, а позивачка цього не довела, позивачка сама погодилася на всі умови договору і добровільно підписала договір, твердження позивачки про наявність будь-яких інших зобов`язань є припущенням і нічим об`єктивно не підтверджується. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, а також з урахуванням наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору №014/146507/3172/74, а як наслідок і договору поруки №014/146507/3172/74/783, іпотечного договору №014/146507/3172/74/903, додаткової угоди №014/146507/3172/74/1, оскільки посилання позивача є необґрунтованими, безпідставними та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи та вважає за можливе у задоволенні позову відмовити. Частина 3 ст. 22 ЗУ «Про захист споживачів`передбачає, що споживачі звільняються від сплати державного мита за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки позивач у правовідносинах з відповідачами виступає у якості споживача, а позов подано в рамках та з дотриманням вимог законодавства, позивач має бути звільнений від сплати судового збору, тому суд вважає за можливе судові витрати по справі віднести за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed