Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-27 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики. Позивач зазначав, що 10 жовтня 2011 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, згідно з яким відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 40\~000(сорок тисяч) грн., які зобовязався повернути до 10.02.2012 року, про що власноручно написав розписку. Однак в зазначений термін відповідач гроші не повернув. [PERSON] від добровільного повернення боргу ухиляється. Посилаючись на викладене просив суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики від 10.10.2011р. в розмірі 40\~000 (сорок тисяч) грн. та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не зявився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Зясувавши думку представника позивача, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 жовтня 2011 року позивач [PERSON] передав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 40\~000 (сорок тисяч) грн. строком до 10.02.2012 року, що підтверджується розпискою (а.с. 5). Правилами ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав умови взятого на себе зобовязання щодо своєчасного погашення суми. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З цих підстав вимоги позивача про стягнення судового збору також підлягають повному задоволенню та стягненню із відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved