Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсними договору позики та виконавчого напису нотаріуса. В обґрунтування позову зазначив, що з липня 2003 року по жовтень 2003 року від працював торгівельним агентом на підприємстві «Фелікс», розташованому у м. Краснодон Луганської області, яке займається виготовленням та реалізацією продукції торгівельної марки «Веселка». Він, як торговий агент, займався реалізацією молочної продукції через торгівельні мережі міста Маріуполя та міста Бердянська. Від реалізації даної продукції він отримував готівкові розрахунки у сумах від 9000,00 до 22000,0 гривень, які в подальшому відвозив до м. Краснодон, де передавав до бухгалтерії підприємства «Фелікс». Станом на жовтень 2003 року одне з торгівельних підприємств міста Бердянська заборгувало підприємству «Фелікс» за придбану продукцію грошову суму у розмірі 9000,00 гривень. За розпорядженням [PERSON] йому було доручено отримати даний борг. Перед поїздкою до м. Бердянська він отримав у торгівельних мережах міста Маріуполя гроші від реалізованої продукції у сумі 36000,00 гривень, які зберігав у портфелі. Готівкових коштів у місті Бердянську він не отримав та на автобусі вирушив до м. Луганська з метою передачі коштів до бухгалтерії підприємства «Фелікс». В автобусі він заснув, а коли прокинувся, то побачив, що портфелю із грошима поряд з ним вже не було. Через день його було викликано до м. Краснодон, де він зустрівся із [PERSON], який надав йому один тиждень для збирання та повернення коштів у сумі 36000,00 гривень. При цьому [PERSON] наказав йому укласти договір позики на суму 50000,00 гривень, завіривши, що коли він поверне суму боргу у розмірі 36000,00 гривень, договір вони анулюють. Спочатку він відмовився від укладення такого договору, проте [PERSON] пояснив, що у нього є свої люди у міліції, які можуть його увязнити та застосувати до нього фізичне насилля, і він був змушений погодитися. Договір позики він повинен був укласти із [PERSON], який на той час працював юристом підприємства «Фелікс». Ніччю його та [PERSON] привезли до міста Маріуполя. Коли привезли, звезли його до дому, де він переодягнувся, взяв паспорт, та в подальшому направилися до приватного нотаріуса [PERSON], який посвідчив договір позики. Таким чином, оскільки за договором позики грошові кошти не передавалися, а сам договір був укладений під впливом насилля, вважає, що в сенсі ст.ст. 230, 231 ЦК України він має бути визнаний недійсним. Крім того, оскільки впродовж тижня він не зібрав потрібної суми коштів, 04.12.2003 року нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис, на підставі якого з нього на корить [PERSON] було утримано 3000,00 гривень. Просив визнати недійсними договір позики та виконавчий напис нотаріуса, а також стягнути з [PERSON] на свою користь безпідставно стягненні кошти у сумі 3000,00 гривень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не прибули, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, якою позовні вимоги підтримали. Відповідач приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Надав письмові заперечення проти предявленого позову, за змістом яких зазначає, нотаріус не витупає учасником договору позики, не несе зобовязань за договірними відносинами, не отримує майна чи коштів за договором. Вчинення виконавчих написів є законодавчо визначеною процедурою, відповідно до якого нотаріус перевіряє наявність угоди та безспірність вимог за укладеною угодою. Договір позики укладений між [PERSON] і [PERSON] 27 листопада 2003 року. За умовами договору грошова сума у розмірі 50000,00 гривень була отримана [PERSON] до підписання вказаного договору. Оскільки нотаріус не зобовязаний бути присутнім при передачі готівки, ним до підписання договору було зясовано у позичальника факт отримання ним коштів від позикодавця, розяснено умови договору, після чого договір було посвідчено та зареєстровано. 04 грудня 2013 року відповідно до приписів чинного законодавства та на виконання договору ним був вчинений виконавчий напис. Просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON], будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому суд вважає за можливе постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на киї вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи встановлено, що 27 листопада 2003 року між позикодавцем [PERSON], з одного боку, та позичальником [PERSON], з іншого, було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2658 (далі - Договір). За умовами п. 1-3 Договору позичальник позичив у позикодавця грошові кошти у сумі 50000,00 гривень та зобовязався повернути зазначені кошти у строк до 02 грудня 2003 року. 04 грудня 2003 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 2730 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової суми у розмірі 50000,00 гривень, а також витрат за вчинення виконавчого напису у сумі 500,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28,04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» розяснено, що при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди. За змістом предявленого позову [PERSON] посилається на застосування до нього психологічного впливу у звязку із наявністю боргу у сумі 36000,00 гривень, погрозу застосування фізичного насильства з метою його спонукання до укладення зазначеного договору позики. Відповідач [PERSON], не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову, а отже не оспорює наведених обставин. Таким чином, суд вважає встановленим факт застосування насильства до [PERSON] під час вчинення спірного договору позики, а тому такий договір в сенсі положень ст. 57 ЦК України , а також виконавчий напис нотаріуса, визнаються судом недійсними. Разом із тим, позивачем [PERSON] не надано ґрунтовних доказів на підтвердження стягнення з нього на користь [PERSON] грошових коштів на виконання договору позики у сумі 3000,00 гривень, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині за недоведеністю. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у розмірі 171,00 гривень. На підставі ст.ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року), п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28,04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»,

Outcome: partial