Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-14 00:00:00

02.08.2011 року позивач звернулася в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В своєму позові позивач зазначила, що вона являється власником земельної ділянки площею 11,53 га, що розташована на території Новоодеської міської ради Миколаївської області, а в 2000 році уклала з відповідачем договір оренди №52, відповідно до умов якого передала свою земельну частку (пай) відповідачу в оренду на строк 10 років. Посилається на те, що відповідач самовільно розірвав цей договір, зареєструвавши 05.03.2007 року у Новоодеському реєстраційному окрузі Миколаївської філії ДП «ДЗК» при Державному комітеті України по земельним ресурсам новий договір оренди земельної ділянки від 01.12.2006 року від її імені, який вона не підписувала, відповідач порушив чинне законодавства при укладені договору оренди землі, вчинив обман і підроблення документів, чим спричинив їй матеріальні збитки і моральну шкоду. Посилаючись на порушення відповідачем її законних прав власника землі, спричинення відповідачем їй матеріальних збитків і моральної шкоди, позивач просила суд винести рішення, яким визнати недійсним договір оренди землі від 01.12.2006 року, укладений між нею і відповідачем про оренду земельної ділянки площею 11,53 га землі на території Новоодеської міської ради Новоодеського району Миколаївської області та стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування спричинених збитків 226454 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 гривень та всі судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка, посилаючись на викладені в позові обставини, на обман і факт підроблення посадовими особами відповідача документів договору оренди землі від 01.12.2006 року, просила суд її позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Посилаючись на те, що позивачу було відомо про укладення договору оренди землі 01.12.2006 року, що вона погоджувалась з його умовами, отримуючи за це орендну плату, а тому пропустила строк позовної давності. Також, посилаючись на недоведеність і безпідставність позовних вимог, просила суд в задоволені позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, як кожного окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Найм (оренда) земельної ділянки регламентується ст.792 ЦК України, відповідно до якої земельна ділянка передається в оренду за договором, на визначений строк і за плату. Відносини щодо оренди земельної ділянки регулюються законом. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі передбачає передачу землі від орендодавця до орендаря за плату у володіння чи користування на певний строк і, крім того, орендар повинен використовувати цю земельну ділянку відповідно до умов укладеного договору і вимог земельного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами по справі в 2000 році виникли правовідносини з приводу оренди земельної частки(паю), відповідно до яких, між позивачкою та ВАТ «Новоодеський райагрохім», правонаступником якого являється відповідач по справі, було укладено на строк 10 років договір №52 оренди земельної частки (паю), розміром 10,6 умовних га, належної позивачу зі сплатою орендної плати в розмірі 15% від врожаю. Вказаний договір було зареєстровано Новоодеською районною радою 09.11.2000 року, відповідно до чинного на той час ЗК України ( в ред.1993 р.). 29.10.2001 року позивачка на підставі рішення №19 20 сесії 23 скликання Новоодеської районної ради Миколаївської області одержала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 11,53 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Новоодеської міської ради Миколаївської області. 01.03.2002 року в Новоодеській районній раді за №21 було зареєстровано договір оренди землі від 05.02.2002 року, укладеного між позивачкою [PERSON] і ВАТ «Новоодеський райагрохім» про оренду земельної ділянки належної позивачу площею 11,53 га на строк 4,9 років, укладення і підписання якого заперечується позивачем. Чинність вищевказаного договору оренди землі від 01.03.2002 року не була предметом позову і судового розгляду по даній справі. 01.12.2006 року між позивачем [PERSON] і ВАТ «Новоодеський райагрохім» було зареєстровано укладення договору оренди земельної ділянки площею 11,53 га належної позивачу, який пройшов державну реєстрацію 05.03.2007 року в Новоодеському реєстраційному окрузі Миколаївської філії ДП «ДЗК» при Державному комітеті України по земельним ресурсам. Укладення і підписання цього договору заперечується позивачем, що стало підставою її звернення до суду із зазначеним вище позовом. Як вбачається з пояснень даних позивачем в судовому засіданні, вона категорично стверджує і заперечує факт укладання і підписання з відповідачем договору від 01.12.2006 року. Заявила, що про існування цього договору взнала від відповідача в кінці 2010 року, коли звернулась до нього з питанням про повернення землі після закінчення договору оренди земельної частки(паю) від 2000 року. Вказує, що ознайомившись з договором і документами встановила, що підписи в документах від її імені виконані не нею, а іншою невідомою їй особою. Зазначає, що працівники відповідача протиправно підробили її підпис в цьому договорі та інших доданих до нього документах, відмовляли їй у поверненні її земельної ділянки, чим спричиняли їй значних нервових переживань і душевних страждань, тобто завдали моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 50000 гривень. Також зазначила, що незаконним використанням земельної ділянки відповідач заподіяв їй матеріальних збитків на суму 226454,5 гривень. Пояснення позивача з приводу того, що вона не укладала з відповідачем і не підписувала договір оренди земельної ділянки від 01.12.2006 року та акт прийому-передачі земельної ділянки від 27.03.2007 року, підтверджено висновками призначених і проведених за клопотанням позивача криміналістичних почеркознавчих експертиз №6018 від 21.10.2011 року та №6140 від 25.10.2011 року. Згідно цих висновків експертиз вбачається, що підписи від імені позивача [PERSON] в договорі оренди землі від 01.12.2006 року та в акті прийому передачі земельної ділянки від 27.03.2007 року виконані не позивачкою [PERSON], а іншою особою. Крім того, експертом підтверджено факт внесення виправлень до первинних записів в акті прийому-передачі земельної ділянки від 27.03.2007 року, що були заштриховані фарбою для корекції записів і встановлено, що первинними записами була дата 01.12.2006 року. Тобто, дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи дають підстави суду однозначно вважати, що відповідач самовільно, в односторонньому порядку, без згоди і добровільного волевиявлення позивача уклав від її імені і підписав від її імені договір оренди земельної ділянки від 01.12.2006 року, склав акт прийому передачі земельної ділянки, який також було підписано не позивачкою, а іншою невстановленою особою і вніс виправлення в цей акт прийому передачі землі від 27.03.2007 року, виправивши попередню його дату на іншу, а саме 01.12.2006 року на 27.03.2007 року. Після цього надав договір оренди землі і документи до нього на державну реєстрацію. Такі дії відповідача по внесенню виправлень до акту прийому-передачі земельної ділянки пояснюються вимогами п.18 договору оренди землі від 01.12.2006 року, де вказано, що земельна ділянка передається по акту після державної реєстрації договору оренди землі. Державна реєстрація цього договору оренди земельної ділянки від 01.12.2006 року відбулася 05.03.2007 року в Новоодеському реєстраційному окрузі Миколаївської регіональної філії ДП «ЦДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах». Згідно ст.203 ЦК України, якою передбачаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачається, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, а саме недодержання умов добровільного волевиявлення. У відповідності до вимог ст.ст.207-208 ЦК України, ст.14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі між позивачем і відповідачем (юридичною особою) повинен укладатися обовязково в письмовій формі, відповідати внутрішньому добровільному волевиявленню сторін на укладення цього договору і повинен бути підписаний сторонами, або уповноваженими ними на це особами. Вимогами законодавства України, зокрема ст.210 ЦК України, передбачається, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його державної реєстрації. Суд зазначає, що дослідженні в судовому засіданні докази доводять той факт, що позивач не підписувала оспорюваний нею договір оренди землі від 01.12.2006 року і не уповноважувала на це інших осіб. Статтею 215 ЦК України передбачені підстави визнання правочину недійсним. Зокрема, підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, тобто незабезпечення умов добровільного волевиявлення сторони на укладення і підписання цього договору, що є в нашому конкретному випадку і являється безумовною підставою для визнання його недійсним. Правові наслідки недійсності правочину, визначені ст.216 ЦК України, а способи захисту порушених цивільних прав та інтересів - ст.16 ЦК України. Зокрема, ст.16 ЦК України, серед способів захисту порушених прав та інтересів особи названо такі, як: визнання правочину недійним, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог так і заперечень проти них. Позивач довівши в судовому засіданні обставини, що підтверджують недійсність правочину, разом з тим, не довела належними і допустимими доказами заподіяння їй відповідачем матеріальних збитків на суму 226454.5 гривень. Що ж стосується посилань позивача на спричинення відповідачем їй матеріальних збитків внаслідок обману, та відшкодування цих збитків за рахунок винної особи у подвійному розмірі, у відповідності до вимог ст.230 ЦК України, то суд зазначає наступне: Відповідно до ст.230 ЦК України, обман, як підстава для застосування наслідків цієї статті повинен бути при умові, коли одна сторона правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин цього правочину, які мають суттєве значення. Обман також має місце, коли сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Таких обставин, що викликали обман, у спірних правовідносинах між сторонами, що розглядаються судом, не встановлено. Навпаки, судом встановлено, що відповідач в односторонньому порядку, неправомірно підписав оспорюваний позивачем договір оренди землі, як за себе так і за позивача, використовував земельну ділянку, належну позивачу і сплачував за це останній орендну плату, яка сприймала цю плату, як орендну плату по договору 2000 року. За таких обставин, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на застосування до даних спірних правовідносин наслідків, передбачених ч.2 ст.230 ЦК України. Також суд зазначає, що внаслідок протиправної, неправомірної поведінки відповідача, повязаної з оформленням недійсного правочину оренди земельної ділянки, належної позивачу, були порушені її права та інтереси. Подальша відмова відповідача в негайному задоволені вимог позивача при її зверненні до нього, ті поневіряння, які зазнала позивач, звертаючись у різні органи, установи за захистом своїх порушених прав та інтересів, свідчать про те, що [PERSON] зазнала як нервових переживань, так і душевних страждань, тобто зазнала моральної шкоди, яка відповідно до вимог ст.ст.16, 23 ЦК України підлягає відшкодуванню. Враховуючи обставини справи, характер, глибину душевних страждань та нервових переживань, перенесених позивачем, що викликало погіршення її здоров'я і загального стану самопочуття, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд на підставі ст.ст.23, 1167 ЦК України приходить до висновку, що завдана позивачу моральна шкода повинна бути відшкодована у грошовому еквіваленті і достатньою компенсацією завданої моральної шкоди буде сума в 2271 гривень, яка відповідає розміру останньої суми отриманої позивачем орендної плати від відповідача за жовтень 2010 року, в звязку з чим вимоги позивача в цій частині позову підлягають частковому задоволенню. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача проти позову і, зокрема, її посилання на пропуск позивачем строку позовної давності, так як ці заперечення спростовуються поясненнями позивача та дослідженими в суді документами, згідно яких вбачається, що про існування оспорюваного договору оренди землі від 01.12.2006 року, який судом визнається недійсним, позивач дізналась наприкінці 2010 року, а не з самого початку його підписання, як зазначає про це представник відповідача. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при розгляді даної справи були понесені судові витрати в загальному розмірі 3001,88 грн., що складаються з 1700 гривень судового збору (мита), 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 1181,88 гривень витрат на проведення криміналістичних почеркознавчих експертиз. Документи в підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги, позивачем суду не надані, а тому до уваги не приймаються. Судом частково задоволено позовні вимоги, що становить 0,82% від розміру заявлених( 276454 грн. ціна позову, а задоволено вимоги на суму 2271 грн.(моральна шкода) = 0,82%). Тому, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягають стягненню на користь позивача її витрати по сплаті судового збору, а саме в сумі 1394 грн.(1700 грн. х 0,82% суми задоволених = 1394 грн.). Також підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 гривень і 1181,88 грн. витрат на проведення експертиз, а всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальній сумі 2695,88 гривень. ( 1394 грн. + 120 грн. + 1181,88 грн. = 2695,88 грн.).

Outcome: partial