Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-27 00:00:00

24.04.2012 року [PERSON], звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що 15 жовтня 2008 року він та його покійна дружина [PERSON] звернулись до секретаря Гибалівської сільської ради, Шаргородського району Вінницької області з проханням скласти заповіт відносно їхнього майна на користь [PERSON]. Секретар Гибалівської сільської ради Шаргородського району, [PERSON] склала заповіт, на підставі якого [PERSON] та його дружина [PERSON] робить розпорядження, згідно якого все їхнє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде їм належати на день смерті і на що матимуть право за законом заповідають [PERSON] \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Даний заповіт на підставі посилання в ньому на ст. 1243 Цивільного кодексу України, та того що складений від іменні двох осіб подружжя, відноситься до заповіту подружжя. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~09 грудня 2010 року, у віці 73 років померла його дружина [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть, видане 09.12.2010 року. Після смерті його дружини, на підставі ч. 4 ст. 1243 ЦК України, на майно, яке вказане в заповіті накладається заборона відчуження. Так як в заповіті зазначено, все їхнє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде їм належати на день смерті, то виходячи з цього, під заборону підпадає все майно, - тобто те яке належить на праві спільної сумісної власності, на праві спільної часткової власності, на праві особистої приватної власності. Цим самим порушується моє право, яке зазначене в статті 41 Конституції України, а саме: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Більш того, виходячи з умов заповіту, заборона на відчуження стосується також того майна, на яке він набуде право зараз, після смерті дружини, так як зазначено, що предметом заповіту являється все майно яке буде належати на день смерті. Просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON], складений 15 жовтня 2008 року та посвідчений [PERSON], секретарем Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 635, судові витрати покласти на відповідача. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 09.04.2012 року підтримали позовні вимоги, зазначенні в позовній заяві, просили ухвалити рішення, яким визнати недійсним заповіт подружжя [PERSON] та [PERSON], складений 15 жовтня 2008 року та посвідчений [PERSON], секретарем Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за №635, судові витрати покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю, не заперечував відносно визнання заповіту недійсним. В поданій суду письмовій заяві відповідач зазначив, що в заповіті зазначено, що в спадщину переходить все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, що буде належати на день смерті [PERSON] та його дружині. Дана трактовка суперечить законодавству, так як за законом подружжя може заповісти лише те майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача секретар виконкому Гибалівської сільської ради [PERSON] в судовому засідання не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. В письмових поясненнях, наданих суду [PERSON], зокрема пояснила, що вчиняючи заповіт вона допустила помилку відносно майна, яке належить на праві спільної сумісної власності, цим самим порушивши право [PERSON] володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Дана помилка була вчинена внаслідок того, що заповіт подружжя на момент вчинення правочину був новацією в цивільному законодавстві, і [PERSON] не мала досвіду складання таких заповітів. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлено, що 15.10.2008 року [PERSON] та [PERSON] склали заповіт на користь [PERSON], який посвідчений секретарем Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] (а.с.5). 09.12.2010 року померла дружина позивача [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09.12.2010 року (а.с.6). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Даному факту відповідають спадкові правовідносини, які регулюються ст. 1243 ЦК України, згідно з якою подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Отже, вказане вище свідчить про те, що подружжя вправі скласти спільний заповіт лише щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, із заповіту вбачається, що предметом заповідального розпорядження є все майно, заповідачів де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде їм належати на день смерті і на що матимуть право за законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що предметом заповідального розпорядження в оспорюваному заповіті є все майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, на праві спільної часткової власності, а також усе те майно, що належатиме кожному з подружжя в майбутньому, в тому числі і після смерті одного з них. За змістом ст. 202 ЦК України заповіт є право чином, а тому до нього, окрім вимог, встановлених ст. 1247 ЦК України, також застосовуються положення ст. 203 ЦК України, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частинами 1 та 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на зазначене вище, суд вважає, що зміст заповіту подружжя від 15.10.2008 року, складеного [PERSON] та його дружиною [PERSON], посвідчений [PERSON], секретарем виконкому Гибалівської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 635 суперечить частині 1 ст. 1243 ЦК України, оскільки заповіт було складено не щодо майна, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності, а щодо всього майна, в тому числі майна, що належить кожному з подружжя на праві спільної часткової власності, а також усього того майно, що належатиме кожному з подружжя в майбутньому, в тому числі і після смерті одного з них. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи визнання позову відповідачем, а також з огляду на встановлений судом факт суперечності змісту заповіту частині 1 ст. 1243 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а заповіт від 15.10.2008 року слід визнати недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути понесені останнім судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved