Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить, визнати недійсним договір оренди землі № 91.01 від 15.03.2007р., укладений між ним та відкритим акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 22.04.2009р. за № 040927800105. Посилаючись на те, що 15.03.2007р. між ним та ВАТ «ММК ім. Ілліча»було підписано договір оренди землі № 91.01, який був зареєстровано у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 22.04.2009р. за № 040927800105. За цим договором у оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,71 га (сіножаті) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Мануйлівської сільської ради, що належить йому на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 017018, кадастровий номер земельної ділянки 2324883400:03:009:0143. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, тобто фактично договір належної йому ділянки вчинено після його держреєстрації, а саме 22.04.2009р. Йому відповідачем було повернуто його екземпляр договору лише у 2011 році. У порушення норм Закону України «Про оренду землі», у вищезазначеному договорі оренди землі відсутня певна істотна умова, що була передбачена на момент його вчинення, а саме: умови передачі та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON], позовні вимоги підтримують в повному обсязі, за викладеними в позові обставинами. Представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечував, вказує на те, що відсутність даної істотної умови в договорі оренди не порушує права позивача, так як умови передачі та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки прямо передбаченні Земельним кодексом України та іншими законами України. Також просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи [PERSON], залишила на розсуд суду. Вислухавши пояснення представників позивача [PERSON], [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.03.2007 р. між [PERSON] та ВАТ «ММК ім. Ілліча»було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,71 га (сіножаті) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мануйлівської сільської ради, що належить [PERSON] на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 017018 (а.с.6-8). Зазначений договір оренди землі №91.01 зареєстрований 22.04.2009 р. за №040927800105 у відділі держкомзему у Приморському районі Запорізької області Державного комітету України із земельних ресурсів, про що зроблено відповідний запис у книзі державної реєстрації договорів оренди землі (а.с.7). Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі»договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Враховуючи те, що позивачу про дату реєстрації спірного договору оренди землі стало відомо лише у 2011 році, що підтверджується розпорядженням по агроцеху №3 від 01.02.2011 р. №18, та листом бухгалтера агроцеху №3 (а.с.19-20), суд вважає можливим поновити встановлений законом строк позовної давності. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Однак у порушення цієї норми Закону у вищезазначеному договорі оренди землі відсутня певна істотна умова, що була передбачена на момент його вчинення Законом України «Про оренди землі»а саме: умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою ст. 15 Закону України "Про оренду землі" установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно абз. 3 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частиною 3 ст. 640 ЦК України також встановлено, що договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації. Договір оренди землі згідно ст. 20 Закону України «Про оренду землі»підлягає державній реєстрації і згідно ст. 18 цього ж Закону набирає чинності лише після такої реєстрації. У абз. 3 п. 8 самої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 також зазначено, що згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, у спірному договорі оренди відсутня обовязкова умова, передбачена ст. 15 Закону України «Про оренду землі»у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.09.2008 р. № 509-VI, тобто у редакції, що діяли на момент державної реєстрації договору. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", зокрема умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, є підставою для визнання недійсним такого договору оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Про визнання договорів оренди землі недійсними з мотивів відсутності у договорі оренди землі однієї з істотних умов свідчить й судова практика. Так, в Постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року № 6-77цс12 зазначено: «частиною другою ст. 15 Закону України «Про оренду землі»установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Отже, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсним таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Аналогічні висновки містяться й у Постанові Верховного Суд України від 04.04.2012 р. №6-21 цс12. Таким чином, позовні вимоги підтверджується документально, засновано на законі та підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем в сумі 107,30 грн., підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved