Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-17 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та пояснили, що [PERSON] є власником житлового будинку № 115, розміщеному по вулиці Леніна в с. Ліски Кілійського району Одеської області. 2 листопада 2002 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] та в звязку з цим зареєструвала його місце проживання за вказаною адресою. 30 березня 2012 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення суду, але ще до розірвання шлюбу, а саме з 2 січня 2012 року відповідач змінив місце проживання, забрав свої речі та на даний час не мешкає в будинку, належному позивачу. Добровільно знятись з реєстрації місця проживання відповідач не бажає, його реєстрація в будинку позивача заважає [PERSON] користуватись належним їй майном, також вона сплачує за нього комунальні послуги. На підставі викладеного позивач та її представник просили суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації місця проживання [INFO], усунувши таким чином перешкоди у здійснені позивачем прав щодо користування та розпорядження належним йому майном. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог та в їх обґрунтування зазначив, що відповідач [PERSON] вселився до будинку позивача на правах члена сім'ї власника та на цій підставі було зареєстровано його місце проживання. Дійсно на даний момент сімейні стосунки між позивачем та відповідачем припинено і відповідач певний час не проживає в належному позивачу будинку. Однак відповідач не має свого житла, та будь-якого іншого житла, де він зможе зареєструвати своє місце проживання. Крім того, тягар щодо утримання майна та сплати комунальних платежів повинен нести власник майна та особа, що споживає вказані платежі фактично, тобто позивач, оскільки відповідач в будинку не проживає з 2 січня 2012 року. Зазначив, що до спірних правовідносин повинні бути застосовані положення ст. 405 ЦК України, а не житлового законодавства та на підставі викладеного просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з паспорту серії КК 221224, виданого 23 лютого 1999 року Кілійським РВ УМВС України в Одеській області, [PERSON] з 16 жовтня 2002 року зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД № 320742, виданого виконавчим комітетом Лісківської сільської ради Кілійського району Одеської області актовий запис № 11,[PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 2 листопада 2002 року; після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище «Тихонова». Рішенням Кілійського районного суду від 30 березня 2012 року,яке набрало законної сили 10 квітня 2012 р. у справі № 2/1513/623/12, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При вирішенні справи судом враховано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. При вирішенні спору суд виходить з того, що до спірних правовідносин підлягають до застосування положення ст. 405 ЦК України, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач набув право користування житлом на правах члена сім'ї власника. Крім того, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] не проживає в будинку позивача з 2 січня 2012 року, що визнали обидві сторони та про що вказано також в позовній заяві, в звязку з чим за правилами ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. До того ж, відповідач перестав бути членом сім'ї власника лише після набрання законної сили рішенням про розірвання шлюб від 30.03.2012 р., тобто з 10.04.2012 р. Зважаючи на наведені обставини суд приходить до висновку, що відповідач відсутній в житловому приміщенні, належному позивачу менше ніж один рік, тому підстави для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням згідно ст. 405 ЦК України відсутні. Посилання позивача та її представника на перешкоджання у користуванні власністю не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тому реєстрація особи в будинку власника не може бути перешкодою для власника щодо розпорядження свої майном, а доказів щодо здійснення інших перешкод позивачу у розпорядженні будинком з боку відповідача, суду не надано. Посилання сторони позивача на тягар сплати комунальних послуг також не заслуговують на увагу, оскільки згідно ст. 322 ЦК України обовязок щодо утримання майна, покладено на його власника; крім того відповідач не може споживати надані до будинку позивача комунальні послуги, оскільки встановлено, що на даний час він в ньому не проживає протягом значного проміжку часу. Доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР та відповідно, застосування 6-місячного строку щодо відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання,не мають правового значення, оскільки, як встановлено судом, відповідач вселився до будинку як член сім'ї власника, а не як наймач. Крім того, суду під час розгляду справи взагалі не надано належного доказу на підтвердження володіння на праві приватної власності позивачем житловим будинком, в якому зареєстровано місце проживання відповідача. На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, в звязку з чим відмовляє в позову.

Outcome: dismissed