Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-21 00:00:00

05 червня 2012 року позивач [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним. В позові зазначав, що 11 серпня його батько [PERSON] уклав з відповідачкою договір довічного утримання (догляду), згідно якого до останньої переходило право власності на належний йому житловий будинок по вул. Тимирязєва (Тімірязєва), 3-а с. Полігон Жовтневого району Миколаївської області та земельна ділянка, на якій він розміщений. Посилаючись на ч.1 ст. 230 ЦК України та ч. 1,3 ст. 203 ЦК України вважає, що зазначений договір було укладено під впливом обману з боку відповідачки [PERSON] щодо правового режиму майна, можливості спадкування майна спадкоємцями по закону. Зазначає, що у відповідачки було відсутнє внутрішнє волевиявлення дотримуватись умов договору, а був намір, направлений на заволодіння нерухомим майном. Також зазначає, що в текст договору внесено неправильні відомості щодо місцезнаходження земельної ділянки: замість адреси вул. Тімірязєва, 3зазначено вул. Тимирязєва (Тімірязєва), 3а. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що [PERSON], працюючи завідуючою центром зайнятості та соціальної допомоги, надавала таку допомогу особам, які її потребували, в тому числі і [PERSON] Під час перебування на зазначеній посаді [PERSON] почала готувати документи, виконувати низку дій від імені [PERSON], не будучи уповноваженою на їх виконання згідно довіреності. Відповідно до рішення виконавчого комітету Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 29 від 18.03.2010 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок по вул. Тимирязєва, 3а в сщ. Полігон Жовтневого району Миколаївської області, в отриманні якого відсутня необхідність, оскільки існує договір купівлі-продажу на будинок. В документах зазначені різні адреси: Тимирязєва 3і 3а. Також зазначила, що після смерті дружини [PERSON] не мав права укладати договір відносно всього майна, оскільки воно є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначене свідчить про укладення угоди під впливом обману. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] працювала завідуючою центром праці та соціального обслуговування населення. В 2008 році до неї звернувся [PERSON] з питанням, чи не може вона порадити йому осіб, які б йому допомагали. ЇЇ батьки мали таку можливість і мати стала допомагати [PERSON], а також його дружині. [PERSON] також приймала участь у наданні допомоги. Після смерті дружини [PERSON] почав готувати документи, щоб оформити догляд, оскільки був похилого віку. З цією метою він звернувся до сільської ради і сам надавав туди документи для отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно. На [PERSON] [PERSON] оформив довіреність для вирішення питань, які були повязані з виїздом до БТІ та в управління земельних ресурсів. Після того, як були готові документи, [PERSON] вирішив оформити договір довічного утримання. Такий договір було укладено. [PERSON] на той час вже не працювала, з 2010 року перейшла жити до будинку [PERSON] та здійснювала за ним догляд. Крім того, вказували, що документи для оформлення договору надавались самим відчужувачем, факт належного виконання обовязків за договором встановлено рішенням суду, факт укладення договору може доводити лише сторона за договором, який є припиненим зі смертю відчужувача. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, та дослідивши зміст письмових доказів за справою, судом встановлено, що 11 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі під № 2119. Згідно умов зазначеного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] належне йому на праві приватної власності нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,14 га, разом з розташованим на ній житловим будинком, розташовані в сщ Полігон Жовтневого району Миколаївської області по вул. Тимирязєва (Тімірязєва) під номером 3а, а [PERSON] прийняла у власність зазначене нерухоме майно, взамін чого зобовязалась забезпечувати відчужувача [PERSON] утриманням та доглядом довічно (а.с.3,4). Відповідно до ч.1,3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману має довести особа, яка діяла під впливом обману. Однак, за свого життя [PERSON] з такою заявою до суду не звертався. Факт звернення [PERSON] до суду про розірвання договору довічного утримання незадовго до смерті не приймається судом до уваги, оскільки зазначений позов стосувався розірвання договору не з підстав укладення його під впливом обману, а з підстав одноособової відмови [PERSON] від виконання своїх договірних обовязків. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2011 року, яке набрало законної сили, відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання з підстав односторонньої відмови відповідачки від виконання своїх договірних обовязків і встановлено, що [PERSON] з моменту укладення договору довічного утримання 11 серпня 2010 року і до смерті відчужувача 23 липня 2011 року належним чином виконувала свої обовязки за цим договором ( а.с.89-91), що спростовує доводи позивача про відсутність у відповідача внутрішнього волевиявлення дотримуватись умов договору. Стосовно наміру відповідачки на заволодіння нерухомим майном позивача, то це твердження є безпідставним, оскільки передача нерухомого майна у власність іншій стороні взамін забезпечення утриманням та (або) доглядом довічно є умовами укладеного правочину згідно законодавства. Як пояснила в судовому засіданні приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу [PERSON] в якості третьої особи, при посвідченні договору довічного утримання нею були перевірені документи, надані [PERSON], які відповідали вимогам законодавства та підтверджували право власності на відчужувані будинок та земельну ділянку, перевірено відсутність обтяжень та підстав, які унеможливлюють укладення угоди. Серед наданих документів була також довідка сільської ради про зміну поштової адреси з № 3на №3а. Відчужувачу розяснювались умови укладення та наслідки зазначеного правочину. Сторони дійшли згоди з усіх суттєвих умов щодо прав та обовязків сторін, які і зазначені в тексті договору. Зазначені пояснення підтверджені наданими суду документами ( а.с. 45- 69). Щодо правового режиму майна, на яке посилається позивач, то свідоцтво про право власності на будинок, згідно рішення виконавчого комітету Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області №29 від 18 березня 2010 року, видано на імя [PERSON], згідно його заяви ( а.с. 72). Дане свідоцтво не суперечить договору купівлі продажу від 31 травня 1986 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] купив будинок по вул. Тимирязєва, 3 присадибних земель дослідного господарства Миколаївської обласної сільськогосподарської дослідної станції, та не змінює власника за договором купівлі-продажу( а.с. 79). [PERSON] оформив довіреність на [PERSON] на отримання свідоцтва про право власності на житловий будинок в Миколаївському МБТІ 30 березня 2010 року, тобто після прийняття рішення про оформлення свідоцтва про право власності ( а.с. 76). Зазначені обставини, на думку суду, свідчать про відповідність волевиявлення відчужувача його внутрішній волі. Посилання відповідача на невідповідність правовстановлюючих документів, застосованих при укладенні угоди довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], не має доказового значення по справі, оскільки не свідчить про факт введення [PERSON] в оману щодо правового режиму відчужуваного майна. Що стосується посилання позивача на обставини, що спірний будинок був спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини [PERSON], яка померла 24.02.2010 року, в звязку з чим сільська рада до спливу строку на прийняття спадщини не мала права видати свідоцтво на імя [PERSON], то судом встановлено, що [PERSON], як чоловік померлої [PERSON], був спадкоємцем першої черги, на протязі установленого законом шестимісячного терміну фактично прийняв спадщину, так як проживав разом зі спадкодавцем. Більш того, за життя його дружина [PERSON] не зверталась за виділом належної їй частки в спільному сумісному майні. Будь-яких відомостей щодо порушення прав спадкоємців померлої дружини відчужувача, на час розгляду справи судом не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed