Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-01 00:00:00

У грудні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом до Індустріальної районної в м. Дніпропетровську ради, третя особа Комунального підприємства Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїпро визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що батькові позивачки [PERSON] як інваліду І групи ВВВ, за рішенням Виконавчого комітету Індустріальної райради народних депутатів № 259.1 від 20.05.1994р., дозволено установку гаражу по місцю проживання для зберігання власного автотранспорту. У 1994 році [PERSON] встановив капітальний гараж № 3 по вул. Косіора, 49-Г в м. Дніпропетровську. 14.01.1998 року помер [PERSON] Спадкоємицею після його смерті є позивачка, яка користується вказаним гаражем. 13.12.2004р. видано технічний паспорт на гараж. Для подальшого оформлення правовстановлюючих документів на гараж, позивачка звернулася до Виконкому в Індустріальному районі м. Дніпропетровська із заявою про введення гаражу в експлуатацію, проте їй було відмовлено та листом від 18.08.2005р. повідомлено, що задовольнити її заяву про введення в експлуатацію гаражу відмовлено, через те, що померлому лише було надано дозвіл на тимчасове встановлення гаражу як інваліду ВВВ І групи. З урахування викладеного, просила суд визнати право власності на гараж літ. 3, загальною площею 32,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, 49-г. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник Індустріальної районної в м. Дніпропетровську ради у судове засідання зявився позов не визнавав, просив суд відмовити. Представник КП ДМБТІ у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь яких заяв від його імені до суду не надходило. Вислухавши пояснення позивачки та представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради народних депутатів № 259.1 від 20.05.1994р. батькові позивачки [PERSON] як інваліду ВВВ І групи дозволено установку гаража по вул. Косіора, 49 в м. Дніпропетровську для зберігання власного автотранспорту (а.с.6). Згідно довідки МКП Земград№ 898 від 13.12.04р., обєкту нерухомості, а саме: індивідуальному гаражу присвоєно адресу: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, 49 г. У 1994 року [PERSON] встановив капітальний гараж. 12 січня 1998 року помер [PERSON], про що ВРАГС Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська, зроблено актовий запис № 54 (а.с.10). Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Отже, з метою оформлення спадщини, право власності на нерухоме майно може бути оформлено на імя особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтверджували право власності на майно цієї особи. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено в судовому засіданні, право власності на гараж батьком позивачки в органах БТІ зареєстровано не було та право власності на гараж не набувалось. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 1589 від 24.10.1996р., усі обєкти, закінченні будівництвом з 1994р. підлягають обовязковому вводу в експлуатацію (а.с.11-13). Як пояснила позивачка в судовому засіданні, вона зверталася до Виконкому Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська з заявою про введення гаражу в експлуатацію. Однак, їй було відмовлено, через те, що померлому лише було надано дозвіл на тимчасове встановлення гаражу як інваліду ВВВ І групи. Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Але право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Належного дозволу чи належно затвердженого проекту на здійснення будівництва позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою висновку відповідних контролюючих установ (ГлавАПУ) на предмет відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при здійснені самочинного будівництва. Згідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на обєкти нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (зі змінами та доповненнями станом на 28.07.2010 року) реєстрації підлягають права власності тільки на обєкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці обєкти. Відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. Позивачкою в судовому засіданні клопотань для визначення відповідності самочинного будівництва державно-будівельним нормам не надходило, що також унеможливлює обєктивно, всебічно та повно, з дотриманням вимог процесуального законодавства, прийти до висновку про індивідуальні та оціночні ознаки обєкту нерухомості, що, у свою чергу, не дає підстав суду для задоволення позову. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed