Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири від 17.04.1997 року та договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2011 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.07.1995 р. вона купила у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 11.08.1995 р. вона зареєструвалась у придбаній квартирі і з того часу постійно проживала там разом зі своїм чоловіком [PERSON], який помер у жовтні 2006 року. З моменту купівлі квартири і до теперішнього часу позивачка оплачує всі комунальні послуги, заборгованості по ним на даний час не має. 29.04.11 року до неї додому прийшла начальник ЖКВ і повідомила, що до них звернувся [PERSON] і представившись власником її квартири, попросив видати йому довідку з місця проживання позивачки. У звязку з цим, позивачка 04.05.11 року звернулась з заявою до Шосткинського МВ УМВС України в Сумській області про перевірку фактів незаконного заволодіння квартири, але їй було відмовлено в порушенні кримінальної справи. 12.05.11р. позивачка звернулась до КП «Шосткинське МБТІ» з заявою про реєстрацію за нею права приватної власності на квартиру, але їй також було відмовлено, так як ця квартира зареєстрована за іншим власником. На прохання позивачки КП «Шосткинське МБТІ» видало їй копію договору купівлі- продажу квартири, згідно якого вона продала свою квартиру [PERSON] Також позивачка дізналась, що [PERSON] продав її квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області [PERSON] Тому позивачка звернулась до суду з позовом про визнання договорів купівлі- продажу квартири від 17.04.1997 року та від 05.05.2011 року - недійсними. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, обґрунтувала їх тими ж обставинами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав вважаючи, що в - законних підставах придбав спірну квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов також не визнав обґрунтовуючи свою позицію тими ж обставинами, що і [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, але до суду надав заяву, в якій позовні вимоги не підтримав відповідно наданих ним пояснень ( а. с. 31) та просив справу слухати в його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, але до суду надав заяву, в якій також просив справу слухати в його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що позов не підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 17.04.1997 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. (а. с. 59). Однак позивачка не довела суду, що в даному випадку є підстави для визнання договору купівлі-продажу від 17.04.1997 року недійсним. Позивачкою не надано достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що про укладення даного договору їй не було відомо. Згідно ч. З ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені в ньому. Статтями 6 та 627 Цивільного Кодексу України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента і визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Цивільного Кодексу України). Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами. Статтею 204 Цивільного Кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Зі змісту ст. 215 ЦК України випливає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. З ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене лише на тексті такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. За змістом ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією УкраТь- ч законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім акту цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинене правочину. У відповідності до ч. 1 п. 7 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 квітня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області [PERSON], за реєстровим № 1068, відповідач [PERSON] придбав у власність у [PERSON] квартиру № 65 в будинку № 16-А по Некрасова в м. Шостка, Сумської області, (а. с 59). Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не суперечить вимогам діючого законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, укладений особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності, добровільно, вчинений у встановленій законом формі. Також це підтвердив в своєму письмовому поясненні третя особа - приватний нотаріус Шосткинського міського нотаріального округу [PERSON], зазначивши, що при посвідченні вищезазначеного договору на квартиру, сторони договору були встановлені за паспортами, що виключає будь-які сумніви щодо осіб громадян, також при посвідченні угод зясовується дієздатність громадян, які беруть участь в угодах. Перевіряється чи відповідає зміст посвідчу вальної угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. На момент підписання угоди будь-яких зауважень чи непорозумінь між сторонами по зазначеному вище договору, так і після їх ознайомлення сторін з цими проектами від учасників угод немає, так як всі зауваження та пропозиції враховуються та вирішуються в процесі складання проектів угод. Тому, на момент підписання угод між сторонами непорозуміння відсутні. Нотаріально посвідчена угода підписується сторонами у присутності нотаріуса власноручно, коли зміст угоди відповідає волі учасника, (а. с. З1). Письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Шосткинського міського нотаріального округу [PERSON] не суперечать письмовим матеріалам справи. , Крім того, відповідно висновку комплексної судово-почеркознавчої та технічної експертизи документів № 5889/6308 від 18.06.2012 року, підписи від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири від 17.04.1997 р., зареєстрованого за № 1068, розташовані на лицьовій та зворотній стороні документа в рядках «ПРОДАВЕЦЬ», «Продавець», договорі купівлі - продажу від 07.07.1995, реєстр за № 2 -1441 розташований на лицьовій стороні документа в рядку «Покупець» - виконані [PERSON], (а. с. 85-101). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що дії позивачки [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири були спрямовані на реальне настання правових наслідків, у виді відчуження права власності на житлову квартиру. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договорів купівлі-продажу квартири від 17.04.1997 року та від 05.05.2011 року - недійсними, задоволенню не підлягають у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed