Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що наказом директора по персоналу ПАТ «Краснодонвугілля» Пімкіна О.Є. від 21 травня 2012 року позивач був звільнений з посади начальника ділянки № 1 ВП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» за п.п. 3,4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів України про працю (надалі КЗпПУ) - за здійснення прогулів з 26.04.2012 року по 21 травня 2012 року та систематичне невиконання своїх посадових обов»зків. Позивач не згоден зі своїм звільненням. Вважає його неправомірним. Позивач вказує, що він 24.04.2012 року подав дві заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в яких повідомив про розірвання трудового договору з 24.04.2012 року. Одну заяву зареєстрував на шахті, другу - направив поштою. Далі позивач вказує, що 24.04.2012 року ним, як матеріально відповідальною особою, була здійснена передача товаро-матеріальних цінностей. В заяві про звільнення, яка була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції шахти позивачем первинно була вказана дата звільнення «27.04.2012 року», яку він виправив на «24.04.2012 року» шляхом механічного виправлення цифри «7» на цифру «4». Позивач вказує, що після того, як він здав товаро-матеріальні цінності, він не міг виконувати обов»язки начальника ділянки, у зв»язку з чим перестав виходити на роботу. При цьому, за графіком, 25.04.2012 року у позивача був вихідний, а 26.04.2012 року - робочий день. Але 26.04.2012 року позивач на роботу не вийшов, поїхав до адміністративного корпусу ПАТ «Краснодонвугілля», у особи, прізвище якої відмовився назвати, отримав інформацію про те, що адміністрація підприємства надала згоду на його звільнення. Позивач стверджує, що візування його заяви свідчить про згоду осіб, які мають необхідну компетенцію, на його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з дати, яка ним самим визначена - тобто з 24.04.2012 року. Після отримання вказаної інформації позивач припинив спілкування з працівниками ПАТ «Краснодонвугілля». Далі позивач вказує, що 16.05.2012 року він був запрошений на засідання профкому первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова, членом якої є. На засіданні профспілкового комітету розглядалось подання адміністрації ПАТ «Краснодонвугілля» щодо надання дозволу на його звільнення за ніби то прогул з 26.04.2012 року та систематичне невиконання своїх посадових обов»язків. Позивач вказує, що первинна організація ПРУП шахти ім.. Баракова правомірно та обґрунтовано відмовила у наданні дозволу на його звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та неправомірно та необґрунтовано надала дозвіл на його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України, на підставі чого адміністрація ПАТ «Краснодонвугілля 21.05.2012 року винесла незаконний наказ про звільнення позивача за п.п. 3,4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, що спричинило позивачу значну матеріальну та моральну шкоду. Враховуючи все вищенаведене, позивач, посилаючись на норми КЗпП України, Цивільного Кодексу України, Постанови КМУ № 100, просить: - скасувати наказ адміністрації ПАТ «Краснодонвугілля» про його звільнення за п.п. 3,4 ст. 40 КЗпП України; - поновити позивача на посаді начальника ділянки № 1 ВП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» та звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з дати набуття чинності рішенням суду в данній справі; - змінити запис в трудовій книжці позивача, вказавши, що позивач звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗПП України та покласти на відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» обов»язок видати позивачу дублікат трудової книжки без запису про звільнення за п.п. 3,4 ст. 40 КЗпП України; - стягнути з відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача трьохмісячну допомогу при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - стягнути з відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача середній заробіток за день затримки остаточного розрахунку за період з 24.04.2012 року по 21.05.2012 року; - стягнути з ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача матеріальну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в розмірі 2/3 частин втраченого позивачем заробітку із розрахунку середнього заробітку позивача з квітня 2012 року до набуття чинності рішенням суду про поновлення позивача на роботі; - стягнути з ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням позивача, в розмірі 5000 000,00 грн.; - стягнути з відповідача первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача матеріальну шкоду, спричинену незаконним звільненням в розмірі 1/3 частини середнього заробітку позивача з квітня 2012 року по день набуття чинності рішенням суду про поновлення позивача на роботі; - стягнути з відповідача первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» на користь позивача моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в сумі 1 000 000,00 грн. Під час судового розгляду справи позивачем були уточнені позовні вимоги (т. 1 а.с.50-54). Позивач додатково до первинно заявлених вимог просив скасувати постанову первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» від 16.05.2012 року в частині надання згоди на звільнення позивача по п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Дав суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві від 18.06.2012 року та додатковій позовній заяві від 25.06.2012 року. Додатково суду пояснив, що порушення його трудових прав полягають у незабезпеченні його спецодягом та невиконанні адміністрацією шахти в повному обсязі заявок на поставки обладнання, запасних частин та лісоматеріалів, які позивач складав щомісячно як начальник ділянки шахти. З приводу порушень позивач ані до профспілки, ані до інспекції з охорони праці ані до керівництва ПАТ «Краснодонвугілля» не звертався, докладних не писав, людей з ділянки не знімав, роботи на ділянці не припинялись, нещасних випадків не було, план добичі вугілля ділянка під його керуванням виконувала. На виробничій нараді 23.04.2012 року директор шахти безпідставно звинуватив його у тому, що він бере з працівників ділянки хабарі та вказав на його неможливість подальшої роботи на шахті. Позивач вказує, що ці безпідставні звинувачення нанесли йому значну моральну шкоду. Неодноразові притягнення його до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх посадових обов»язків позивач вважає формальним та здійсненим без необхідних для цього підстав, хоча в судовому засіданні визнав, що з усіма наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності був належним чином ознайомлений та накази не оспорював. Суду пояснив, що писав дві заяви про звільнення - у вільній формі та на бланку ПАТ «Краснодонвугілля». В обох заявах вказав підставу звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України та дату звільнення 24.04.2012 року. Підтвердив, що в заяві, написаної на бланку ПАТ «Краснодонвугілля» первинно помилково вказав дату звільнення «27.04.2012 року», але потім сімку виправив на четвірку. Не заперечував того, що при поданні заяви, написаної на бланку, з виправленнями до відділу кадрів шахти, йому запропонували переписати заяву через наявні в ній виправлення та вказати, які саме порушення трудових прав допустив роботодавець, але він відмовився. Разом з тим, прийнявши до уваги зауваження працівника відділу кадрів, позивач іншу заяву, в якій не було виправлень, направив на адресу підприємства поштою 24.04.2012 року. Позивач в судовому засіданні вказав що заява про звільнення, яку він зареєстрував 24.04.2012 року на шахті Баракова, недійсна та просив її не розглядати, а розглядати заяву, яка була направлена ним поштою. Позивач вказав, що з моменту візування його заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24.04.2012 року генеральним директором ПАТ «Краснодонвугілля» Ангеловським та директором по персоналу ПАТ «Краснодонвугілля» Пімкіним він вважає себе звільненим за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки підписання його заяви зазначеними особами свідчить про їх згоду на його звільнення з вказаних ним підстав та у зазначений ним строк, тому він не мав 26.04.2012 року виходити на роботу. Разом з тим пояснив, що до відділу кадрів за наказом про своє звільнення 26.04.2012 року та за трудовою книжкою він не звертався, оскільки вважає це необов»язковим. Також вказав, що 24.04.2012 року він здав всі матеріальні цінності, які обліковувались за ним, як за начальником ділянки, тому не міг продовжувати виконання своїх обов»язків начальника ділянки, вважає, що з 24.04.2012 року директор шахти Боледзюк відсторонив його від виконання обов»язків начальника ділянки. Вказав, що 30.04.2012 року отримав листа від директора шахти Боледзюка з пропозицією надати пояснення щодо його відсутності на роботі 26.04.2012 року, на що також на адресу директора шахти направив листа про те, що він звільнився. Вказав на неправомірність дій профспілкової організації шахти ім.. Баракова, яка незаконно надала згоду на його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України.Просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пред»явлений позов підтримав у повному обсязі. Дав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Вважає звільнення позивача таким, що здійснено з грубим порушенням Конституції України, вимог КЗпП України, положень Цивільного Кодексу України, вчинене під грубим тиском директора підприємства Боледзюка. Вказує, що 26.04.2012 року позивач не мав виходити на роботу, оскільки 24.04.2012 року в його присутності позивач здав на пошту заяву на ім.»я генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля» про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24.04.2012 року, на підставі чого роботодавець у безспірному порядку був зобов»язаний звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з дати, визначеної самим позивачем, тобто з 24.04.2012 року. Порушення роботодавцем умов Колективного договору представник позивача вбачає у систематичному незабезпеченні повного виконання заявок позивача на обладнання, видаткові матеріали, лісоматеріали, необхідні для організації належної роботи ділянки шахти, яка є виробництвом з підвищеним рівнем небезпеки. Вказує, що протягом всієї трудової діяльності позивач позитивно характеризувався на всіх місцях роботи, його досягнення на роботі неодноразово висвічувались в пресі, під час керування позивача на ділянці не було жодного нещасного випадку, він має грамоти «Кращій за професією», тому позивач не міг здійснити прогул. Притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності протягом роботи на підприємстві вважає формальністю. Наполягав на тому, що заява позивача про звільнення, написана на бланку ПАТ «Краснодонвугілля» та зареєстрована на підприємстві 24.04.2012 року за № 21 є нікчемною, оскільки директором підприємства таємно від [PERSON] на заяві була накладена резолюція «звільнити за ч. 1 ст. 38 КЗпП України». Наполягає на тому, що до уваги має прийматись лише заява позивача, направлена поштою. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позивачем вимоги в повному обсязі. Надала суду пояснення, аналогічні поясненням, наданим позивачем та представником позивача [PERSON] Представник відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» Решетніков в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що позивач працював на посаді начальника ділянки № 1 ВП шахта ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля». Протягом роботи позивач неодноразово порушував трудову дисципліну та систематично не виконував без поважних причин свої посадові обов»язки, у зв»язку з чим неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності - протягом останніх шести місяців [PERSON] одинадцять разів було оголошено догану з позбавленням премії. З наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач був ознайомлений та їх не оспорював. З приводу поданих позивачем заяв про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, представник відповідача пояснив, що оскільки у заявах не були зазначені порушення, які ніби то були допущені роботодавцем відносно позивача, директором по персоналу, до компетенції якого входить питання звільнення працівників, було прийняте рішення про звільнення позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з двотижневим відпрацюванням, про що були надані відповідні розпорядження до відділу кадрів. З цього слідує, що позивач мав вийти на роботу 26.04.2012 року та відпрацювати два тижня з дати подачі заяви про звільнення, як це визначено ч. 1 ст. 38 КЗпП України, чого він не зробив. Згідно з докладною запискою старшого табельщика, 26.04.2012 року [PERSON] не вийшов на роботу. Цього ж дня, тобто 26.04.2012 року на адресу [PERSON] було направлено листа з вимогою надати пояснення причин невиходу на роботу, також до місця проживання [PERSON] виїжджала комісія працівників відділу кадрів ПАТ «Краснодонвугілля», але вдома вони його не застали, спілкувались із сусідами, які нічого конкретного пояснити не змогли. У зв»язку з відсутністю позивача на робочому місці з 26.04.2012 року адміністрацією підприємства 03.05.2012 року було направлене подання до первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова для отримання згоди на звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки [PERSON] є членом данної первинної профспілкової організації. 16.05.2012 року первинною профспілковою організацією була надана згода на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Розпорядженням № 822/Ув від 21.05.2012 року позивача було звільнено за прогул з 26.04.2012 року по 21.05.2012 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З приводу звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України пояснив, що у зв»язку з численними притягненнями позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання своїх трудових обов»язків 15.05.2012 року адміністрацією підприємства було направлене до профспілкового комітету подання на звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 16.05.2012 року профспілкова організація відмовила у наданні згоди на звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Але рішення профспілкової організації є необґрунтованим, у зв»язку з чим адміністрація і отримала право на звільнення [PERSON] за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України без згоди профспілкового комітету, членом якої є [PERSON]. В частині стягнення суми моральної шкоди представник відповідача вказав, що при звільненні позивача підприємством не було допущено порушень діючого законодавства, у зв»язку з чим твердження позивача та його представника про спричинення позивачу моральної шкоди є безпідставними. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження спричинення йому моральної шкоди. Просив в задоволені позову відмовити в повному обсязі. Долучив до позову письмові пояснення (т. 1 а.с.119-123). Представник відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» Котовська в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі. Надала пояснення, аналогічні поясненням представника відповідача ПАТ «Краснодонвугілля» Решетнікова. Долучила до матеріалів справи свої письмові пояснення (т.2 а.с.38-43) Представник співвідповідача первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля » Коробка М.С., який є головою профспілкового комітету, в судовому засіданні заявлені позивачем вимоги не визнав в повному обсязі. Вказав, що [PERSON] з дев»яностих років є членом ПРУП. Щодо звільнення позивача пояснив, що до профспілкового органу надійшли подання адміністрації підприємства про отримання згоди на звільнення [PERSON] за п. 3,4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Подання були подані на підставі доповідних старшого табельщика шахти про те, що з 26.04.2012 року працівник [PERSON] не виходить на роботу. До подання про звільнення була додана заява [PERSON]. на звільнення з 24.04.2012 року, але в цій заяві була виправлена дата звільнення ( спочатку було написано 27.04.2012 року, а потім сімка була виправлена на четвірку). Знає зі слів працівників відділу кадрів, що [PERSON] пропонували переписати заяву без виправлень, але він відмовився. Вважає вказану заяву неналежно оформленою для того, щоб роботодавець прийняв рішення про звільнення, оскільки в ній є виправлення, це питання обговорювалось на профкомі. Оскільки там була присутня представник відділу кадрів Карпова. Про наявність іншої заяви, яку надіслали поштою він дізнався на засіданні профспілки із пояснень [PERSON] Всі матеріали, які були надіслані адміністрацією, він особисто, як голова профспілкового комітету, оголосив на засіданні в присутності [PERSON] та його представника, після чого його викликали із засідання для прийняття участі в Урядовій комісії з приводу відкриття нової лави. Коли повернувся, комітет вже прийняв рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] за вчинення прогулу 26.04.2012 року та про відмову у наданні згоди на звільнення за систематичні невиконання посадових обов»язків. Рішення члени профкому приймали з урахуванням пояснень [PERSON] про подання ним двох заяв про звільнення. У виписці протоколу засідання профспілкового комітету помилково було відображене лише надання згоди на звільнення [PERSON]. за вчинення прогулу; саме цю виписку відразу після засідання комітету було видано представнику адміністрації ПАТ «Краснодонвугілля» та [PERSON] Вказав, що рішення приймалось представниками трудового колективу всієї шахти, які одностайно проголосували за звільнення позивача за прогул. Вимоги щодо стягнення з профспілкового комітету сум матеріальної та моральної шкоди вважає неправомірними, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки [PERSON] в трудових відносинах з профспілковим комітетом не перебував. У задоволенні позову просив відмовити. Представник співвідповідача первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» Короба, яка працює на посаді юриста Краснодонського територіального відділення ПРУП ПАТ «Краснодонвугілля», в судовому засіданні позов не визнала. Вказала, що профспілкова організація не є суб»єктом трудових правовідносин, тому висувати до неї вимоги матеріального характеру, мотивуючи їх положеннями КзпП України, неправомірно. Вказала, що позивач [PERSON] в період його роботи на підприємствах ПАТ «Краснодонвугілля» ані в первинну організацію ПРУП шахти ім.. Баракова, ані в територіальну організацію ПРУП зі скаргами на неправомірну поведінку з боку адміністрації підприємства, незабезпечення його ділянки необхідним обладнанням або порушення відносно нього законодавства про працю не звертався. Звернувся зі скаргою на рішення первинної організації шахти ім.. Баракова, вимагав скасування рішення про надання згоди на його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та сприяння його звільненню за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказала, що його скарга була розглянута; при розгляді скарги була встановлена відповідність дій членів первинної організації ПРУП шахти ім.. Баракова Уставу ПРУП, у зв»язку з чим підстав для скасування рішення профкому первинної організації ПРУП не знайдено. На скаргу позивача йому була надана мотивована відповідь. Також зазначила, що присутність голови первинної профспілкової організації на засіданні виконкому при розгляді подання адміністрації підприємства не є обов»язковою, оскільки голова первинної профорганізації має заступника, який може від його імені вести засідання, також при голосуванні щодо прийняття конкретного рішення всі члени профкому є рівними і лише у разі, як що голоси розділяться навпіл, голова профспілки має особисто проголосувати. Третя особа на стороні відповідача Боледзюк в судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених позивачем вимог. Пояснив, що він з грудня 2011 року був призначений виконуючим обов»язки директора, а потім директором шахти ім.. Баракова. Зазначив, що з позивачем ніяких стосунків, крім виробничих, не мав. Позивачем не завжди якісно та своєчасно виконувались його посадові обов»язки, у зв»язку з чим він неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності. Ділянка шахти, начальником якої був позивач, забезпечувалась обладнанням, запасними частинами та лісоматеріалами у достатньому для належної роботи обсязі; жодного разу робота на ділянці не зупинялась, ділянка виконувала план по добичі вугілля, інспекція з охорони праці також роботи на ділянці №1 шахти Баракова жодного разу не припиняла. Вказав, що ніяких особистих конфліктів з позивачем не мав, вимагав належного виконання професійних обов»язків; позивача, як і нікого іншого, не ображав та не принижував, від роботи не відстороняв, оскільки не має на це повноважень, писати заяву про звільнення не вимагав. 23.04.2012 року позивач надав йому для ознайомлення заяву про звільнення за власним бажанням, на якій він, як директор підприємства, поставив свій підпис, який свідчить лише про те, що він, як директор шахти, бачив цю заяву. Компетенції щодо відсторонення, переводу або звільнення працівників у нього, як директора підприємства, немає. Згідно з уставом ПАТ «Краснодонвугілля», кадрові питання перебувають у компетенції генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля». Ознайомившись із заявою позивача про звільнення, 24.04.2012 року він, як директор шахти, видав розпорядження № 186 про передачу товаро-матеріальних цінностей від [PERSON] його заступнику [PERSON]. 26.04.2012 року у нього, як директора шахти, не було відомостей щодо відсторонення, переведення або звільнення позивача з роботи, у зв»язку з чим від його імені працівниками відділу кадрів було направлене письмо на ім.»я позивача із пропозицією надати пояснення щодо відсутності на роботі. В період відсутності позивача на роботі його обов»язки виконував його заступник [PERSON]. Боледзюк надав суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи за його відсутності та за участю його представника (т.2 а.с.87). Третя особа по справі директор по персоналу ПАТ «Краснодонвугілля» Пімкін в судовому засіданні позов не визнав. Вказав, що за довіреністю генерального директора підприємства він є єдиною особою, до компетенції якого входить питання щодо прийняття на роботу, відсторонення від роботи, переміщення або звільнення працівників. Вказав, що прийняття на роботу та звільнення з роботи здійснюється на підставі Положень, які діють на підприємстві. Зазначив, що при отриманні заяви про звільнення він спрямовує її до відділу кадрів та приймає рішення по суті лише після отримання необхідної інформації з відділу кадрів. Так само, отримавши 26.04.2012 року заяву [PERSON] про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, надіслану поштою, він своєю резолюцією спрямував заяву до відділу кадрів і , отримавши необхідну інформацію дав працівнику відділу кадрів указівку зв»язатись із [PERSON] і запропонувати йому змінити причини звільнення на ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у разі його незгоди - підготувати проект наказу про звільнення [PERSON] за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з двотижневим відпрацюванням. Вказане рішення він прийняв на підставі того, що в заяві працівника були відсутні посилання на те, які саме права працівника або умови Колективного договору порушені роботодавцем, вимога працівника не була жодним чином мотивована. Третя особа не визнає того, що відносно [PERSON] були допущені порушення КзпП України або умов Колективного договору, тому вважає, що позивач зазначив вказані підстави звільнення необґрунтовано, з метою неправомірного отримання допомоги при звільненні. Також вказав, що він не вимагав від позивача подавати заяви про звільнення з будь яких підстав. Надав заяву, в якій просив закінчити розгляд справи за його відсутності за участю представника. Представник третіх осіб Решетніков в судовому засіданні позов не визнав. Підтримав правову позицію третіх осіб Боледзюка та Пімкіна. Вказав, що за заявами позивача про звільнення було прийнято рішення про звільнення позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з відпрацюванням, відповідно до вимог чинного законодавства, двох тижнів. Вказане рішення було прийняте, оскільки в заяві про звільнення не було вказано, які саме трудові права позивача були порушені роботодавцем, тому треті особи та він, як їх представник, не визнають факт порушення ними трудових прав [PERSON] Зазначив. що за ч. 1 ст. 38 КзПП України, позивач мав відпрацювати два тижня після подачі заяви, тобто до 08 травня 2012 року, після чого на законних підставах, мав право не виходити на роботу. При неявці [PERSON] на роботу з 26.04.2012 року з боку роботодавця були здійснені необхідні заходи по перевірці причин невиходу позивача на роботу - здійснювались телефонні дзвінки, виїжджала комісія відділу кадрів до дому позивача, направлявся лист. Позивач мав відпрацювати два тижня на посаді начальника ділянки № 1 СП шахта Баракова ПАТ «Краснодонвугілля», оскільки він від роботи не відсторонявся. Вказав, що обов»язки начальника ділянки можна виконувати, не будучі матеріально-відповідальною особою. Вважає, що нерозуміння позивачем правового змісту положень КзпП України а також те, що позивач вважав себе звільненим з моменту подачі заяви про звільнення, не є поважними причинами для невиходу позивача на роботу. Вважає, що позивач з 26.04.2012 року допустив саме прогул - відсутність на робочому місця понад трьох годин без поважних причин. Вислухавши пояснення сторін, представників сторін, третіх осіб, свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо і у сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. ч, 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Із змісту п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України вбачається, що виключно законами України визначаються засади регулювання праці і зайнятості. Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають державі. Відповідно до ст..19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Згідно ст.3 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпрП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, спірні правовідносини мають бути врегульовані діючим законодавством про працю. Із змісту п. 2 ч. 1 ст. 221 КЗпП України вбачається, що трудові спори розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Із змісту п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України вбачається, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно вимог ч.3,4 ст.10, ст.. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст.. 61 ЦПК України визначено, що не потребують доказуванню в судовому засіданні обставини, визнані сторонами. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] наказом № 1340 від 07.06.2011 року був прийнятий на посаду начальника ділянки № 1 ВП Шахта ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» ( т. 1 а.с.160). [PERSON] був ознайомлений з посадовою інструкцією начальника ділянки по добичі вугілля № 1 ВП шахта ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» 08.06.2011 року, про що особисто розписався у листі ознайомлення з посадовою інструкцією (т.1 а.с.266). У п. 1.1 інструкції (т. 1 а.с.256-263) зазначено, що начальник ділянки призначається та звільняється з посади наказом генерального директора; підкоряється заступнику директора по виробництву, відноситься до категорії керівників. Свідок [PERSON] суду поясняв, що практично начальник ділянки зобов»язаний перевірити безпечність газової обстановки на ділянці, видати наряди, для чого робиться перелік всіх присутніх потім кожному видається наряд, про що робітник розписується. Далі начальник ділянки може, за бажанням контролювати виробничий процес, займатись чимось іншим або поїхати з шахти. Тобто робочий день у начальника ділянки є ненормованим. Начальник ділянки, як будь-який працівник підприємства, має виконувати Правила внутрішнього трудового розпорядку ПАТ «Краснодонвугілля» (т. 1 а.с.175-177). Розділ 4 Правил встановлює, що підземні ділянки шахти працюють по графікам. В судовому засіданні встановлено, що перша зміна на шахті починається з 7-00 годин, тривалість робочого дня становить 8 годин. Це сторонами не оспорювалось. Відповідно до графіка обліку робочого часу [PERSON] 23,24 квітня 2012 року мав працювати в першу зміну, 25 у нього був вихідний, 26-27 квітня він також мав працювати в першу зміну (т.1 а.с.117). Позивач підтвердив, що він був ознайомлений з графіком роботи, який сам і складав. Згідно з випискою з табеля обліку робочого часу за квітень 2012 року, [PERSON] в період з 11.04.2012 року по 23.04.2012 року включно перебував на лікарняному, 24 квітня 2012 року відпрацював повну зміну (т. 2 а.с. 88). Цей факт визнаний сторонами та підтверджений довідкою старшого табельщика Гапонюк від 21.05.2012 року (т. 1 а.с.182) 26.04.2012 року старшим табельщиком шахти Баракова на ім.»я генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля» була направлена доповідна, у якій зазначено, що 26.04.2012 року начальник ділянки №1 шахти Баракова [PERSON] не вийшов на роботу (т.1 а.с.210). Також згідно з довідками старшого табельщика ВП шахти Баракова, начальник ділянки № 1 [PERSON] в період з 26.04.2012 року по 03.05.2012 року та з 04.05.2012 року по 15.05.2012 року до роботи не приступив (т. 1 а.с.211-212). В судовому засіданні позивач не оспорював того, що з 26.04.2012 року він не виходив на роботу. Згідно з актом від 26.04.2012 року комісія працівників шахти відвідала в 14-00 годин начальника ділянки №1 [PERSON] за місцем його реєстрації - [ADDRESS]; [PERSON] вдома не було. (т.1 а.с.213) Від імені директора шахти Баракова на ім.»я [PERSON] був направлений лист за № 4/1/14-162 від 26.04.2012 року з пропозицією надати пояснення щодо відсутності [PERSON] на роботі (т. 1 а.с.183). Позивач та його представники підтвердили факт отримання данного листа 28.04.2012 року та позивач вказав, що письмово відповів директору шахти; в листі зазначив, що відділ кадрів підприємства належним чином повідомлений про розірвання трудового договору (т. 1 а.с.184). 03.05.2012 року за підписом директора по персоналу Пімкіна до профспілки ПРУП шахти Баракова було направлене подання про надання згоди на звільнення начальника ділянки № 1 [PERSON] за прогули без поважної причини (т. 1 а.с.217). 15.05.2012 року також за підписом директора по персоналу Пімкіна було направлене подання до профспілки ПРУП шахти Баракова про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 3 та (або) п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с.218). Розглянувши подання адміністрації підприємства, профспілка ПРУП прийняла рішення дати згоду на звільнення [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (рішення прийнято шляхом голосування: «за» проголосувало 12 чоловік, 1 особа утрималась від голосування); згоди на звільнення [PERSON] за п. 3 ст. 40 КЗпП України - за систематичне невиконання обов»язків профспілка не дала. Хід засідання профспілки відображений в протоколі від 16.05.2012 року (т. 1 а.с.26-27). Позивач та його представники, а також представники відповідачів в судовому засіданні підтвердили, що позивач [PERSON] та його представник [PERSON] приймали участь у засіданні профспілкового комітету, надавали пояснення. 18.05.2012 року і адміністрації підприємства і позивачу були видані виписки із протоколу засідання профспілкового комітету від 16.05.2012 року. Наказом № 822/Ув від 21.05.2012 року [PERSON] був звільнений з посади начальника ділянки по добичі вугілля № 1 ВП шахта ім.. Баракова ПАТ «Краснодонвугілля» за п. 3,4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України 24.04.2012 року (т. 1 а.с.166) Позивач [PERSON] був ознайомлений з даним наказом 22.05.2012 року, про що розписався в наказі та підтвердив це в судовому засіданні. Також 22.05.2012 року позивач [PERSON] отримав трудову книжку та 21.5.2012 року з ним був проведений остаточний розрахунок. Вказані факти визнані сторонами та підтверджені матеріалами справи. Також в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 24.04.2012 року подав на ім.»я генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля» Ангеловського О.А. заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24.04.2012 року. Вказана заява, написана на бланку ПАТ «Краснодонвугілля» була зареєстрована 24.04.2012 року в журналі вхідної кореспонденції шахти ім.. Баракова за № 21 (т. 1 а.с.63). В судовому засіданні було достовірно встановлено, що данна заява містить виправлення в даті звільнення, зроблені позивачем ще до її реєстрації на підприємстві. Це підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які є родичами позивача та пояснювали, що 23.04.2012 року позивач приніс заяву про звільнення на бланку та в даті звільнення вже були виправлення. В судовому засіданні встановлено, що працівником відділу кадрів [PERSON] позивачу пропонувалось переписати заяву про звільнення через наявні в ній виправлення. Це підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], свідок [PERSON], яка працює начальником відділу кадрового забезпечення ПАТ «Краснодонвугілля» і яка пояснювала, що 24.04.2012 року їй подзвонили з шахти, повідомили про надходження заяви про звільнення за власним бажанням з виправленою датою звільнення і вона особисто дала [PERSON] указівку роз»яснити позивачу необхідність переписати заяву без виправлень та помилок та пояснити, що в іншому випадку рішення по його заяві не може бути прийняте. Позивач [PERSON] при наданні пояснень в судовому засіданні не заперечував того, що працівник відділу кадрів просила його переписати заяву, через наявні в ній виправлення. Але він відмовився переписувати заяву про звільнення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на тому, щоб суд не брав до уваги заяву, написану на бланку ПАТ «Краснодонвугілля» та зареєстровану на підприємстві 24.04.2012 року , оскільки вона, за твердженням позивача та його представника, є нікчемною. Також 24.04.2012 року до поштового відділення позивачем була здана ще одна заява про звільнення, написана у вільній формі, на ім.»я генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля» Ангеловського, в якій [PERSON] просить звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 24.04.2012 року (т. 1 а.с.62). Позивач та його представники наполягали на тому, що ця заява є належною підставою для розірвання трудового договору. Із пояснень позивача та його представників вбачається, що з 26.04.2012 року позивач припинив виходити на роботу, оскільки вважав себе звільненим з 24.04.2012 року по ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст.. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижня. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник…. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Виходячи із принципу заборони примусової праці суд дійшов до висновку про те, що позивач як особа, з якою було укладено безстроковий трудовий договір, мав право в будь який час подати заяву про його звільнення за власним бажанням. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», суди мають перевіряти, чи добровільно працівник подав заяву про звільнення за власним бажанням. В судовому засіданні з цього приводу позивач дав різноречиві пояснення, а саме: спочатку вказав, що він написав заяву про звільнення добровільно, на «знак протесту» проти дій директора, який ніби то принизив його честь та гідність. Потім поясняв, що прийняв вказане рішення під психологічним тиском директора, який створив для нього неналежні умови праці та притягував до дисциплінарнї відповідальності; потім вказував, що незважаючи на його досягнення в роботі, директор шахти хотів позбутись його, оскільки планував призначити на місце начальника ділянки іншу особу, потім поясняв, що і директор шахти Боледзюк і директор по персоналу ПАТ «Краснодонвугілля» Пім кін вимагали від нього заяви про звільнення, і він вирішив звільнитись за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Оцінивши всі надані позивачем та його представниками пояснення, дослідивши матеріали справи та пояснення свідків у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що подаючи заяву про звільнення за власним бажанням позивач діяв добровільно та з власної ініціативи, оскільки про наявність тиску з боку керівництва підприємства вказує лише позивач. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є родичами позивача, вказали, що їм про тиск на позивача з боку адміністрації відомо зі слів позивача. Інші свідки - [PERSON] та [PERSON], які безпосередньо працюють на ділянці №1 шахти Баракова, вказали, що їм з цього приводу нічого не відомо. Всі свідки, допитані по справі, в тому числі і [PERSON], який є дідом позивача та до виходу на пенсію в 2012 році тривалий час працював на шахті Баракова начальником ділянки, охарактеризували директора шахти Боледзюка як врівноважену та спокійну особу, який ніколи нікого не принижує та ввічливо ставиться до підлеглих. Також свідок [PERSON], який в період роботи брав участь у виробничих нарадах за участі позивача та директора підприємства вказав на відсутність конфліктів між ними, зазначив. що всі питання, що обговорювались на нарадах, стосувались виробництва. Сам директор шахти Боледзюк заперечував те, що між ним та позивачем був конфлікт, заперечував що він вимагав від позивача писати заяву про звільнення. Зазначив, що до позивача, як начальника ділянки, були претензії щодо несумлінного виконання трудових обов»язків. Вказав, що не має повноважень для вирішення кадрових питань, і позивач знав про це. Суд вважає необхідним прийняти ці пояснення до уваги оскільки в посадовій інструкції позивача вказано, що він призначається на посаду та звільняється з посади генеральним директором підприємства. З посадовою інструкцією позивач був ознайомлений; крім того, позивач, як начальник ділянки шахти, також візував заяви про прийняття на роботу та звільнення працівників ділянки, тому був ознайомлений з порядком звільнення працівників з підприємства. Також суд приймає до уваги, що згідно з випискою з табеля обліку робочого часу, 23 квітня 2012 року позивач перебував на лікарняному, тому пояснення позивача в частині, що 23.04.2012 року він був присутній на виробничій нараді, де директор підприємства принизив його та вимагав його звільнення - суд оцінює критично, оскільки ці пояснення спростовуються іншими поясненнями позивача, в яких він вказував, що 23.04.2012 року він приїхав на шахту, щоб здати лікарняний лист. Оскільки офіційно позивач 23.04.2012 року перебував на лікарняному, він не мав бути присутнім на виробничій нараді. Крім того, суд враховує, що всі заяви, які писав позивач, адресовані на ім.»я генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля» Ангеловського, тобто позивач достовірно знав, що питання звільнення працівників знаходяться у компетенції генерального директора ПАТ «Краснодонвугілля». Також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження пояснення позивача та його представників щодо того, що директор підприємства Боледзюк здійснював на позивача психологічний тиск шляхом притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки із доданих до справи розпоряджень про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності вбачається, що вони видавались не лише Боледзюком, а і іншими посадовими особами (т. 1 а.с. 128-143) Таким чином суд вважає встановленим, що позивач добровільно, за власною ініціативою, подав заяву про звільнення за власним бажанням, без будь якого тиску збоку керівництва підприємства. Свій висновок суд робить на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, пояснень позивача, свідків, та того, що позивач двічи подавав заяви про звільнення за власним бажанням, одне з яких направив поштою, що, на думку суду свідчить про особисте бажання позивача бути звільненим з власної ініціативи. Суд приймає до уваги вимоги позивача та його представника [PERSON] не розглядати як підставу для звільнення позивача заяву про звільнення, написану на бланку ПАТ «Краснодонвугілля» та зареєстровану ним в журналі вхідної кореспонденції шахти Баракова за № 21. Відповідно до ст.. 38 КЗпП України, працівник, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, може її відкликати. Порядок відкликання заяви діючим законодавством не визначений. Виходячи із пояснень позивача та його представників суд зробив висновок, що заяву про звільнення, зареєстровану на підприємстві за № 21 24 квітня 2012 року позивач відкликав шляхом направлення поштою іншої заяви про звільнення за власним бажанням. Також суд приймає до уваги, що відповідно до п. 2.1 Порядку звільнення працівників ПАТ «Краснодонвугілля», заява, яка містить виправлення, не є підставою для звільнення працівника. В судовому засіданні достовірно встановлено, що первинно подана позивачем заява містила виправлення в даті звільнення, позивач повідомлявся працівником відділу кадрів [PERSON] про необхідність переписати заяву, але відмовився це зробити, тому суд дійшов до висновку, що вказана заява не є підставою для звільнення позивача, оскільки вона містить виправлення в даті, з якої [PERSON] вимагав звільнення; в судовому засіданні і позивач і його представник [PERSON] вимагали не приймати вказану заяву до уваги та вважати її нікчемною, оскільки на ній в графі «резолюція керівника підприємства» директором шахти Боледзюком зроблений запис «звільнити за ч. 1 ст. 38 КЗпП України», чого, на думку позивача та його представника, директор не мав права робити. В суді встановлено та сторонами не оспорюється той факт, що заява [PERSON] про звільнення, написана у вільній формі та здана на пошту 24.04.2012 року, надійшла до ПАТ «Краснодонвугілля» приблизно о 10-00 годині 26 квітня 2012 року. Відповідно до п. 1.2 Порідку звільнення працівників ПАТ «Краснодонвугілля», розірвання трудового договору за ініціативою працівника проводиться на підставі його заяви. Заява вважається поданою з дати її реєстрації у секретаря керівника підприємства. Твердження позивача та його представників на своєчасність подання заяви про звільнення за власним бажанням з 24.04.2012 року при тому, що на підприємство заява надійшла 26.04.2012 року з посиланням на положення ст.. 255 Цивільного Кодексу України суд вважає помилковими, оскільки ст.. 255 ЦК України регламентує порядок вчинення дій в останній день строку. Поняття строку визначено в ст.. 251 ЦК України: строком є певний період часу, зі спливом якого пов»язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначений актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. В данному випадку суд вважає, що подання заяви про звільнення за власним бажанням - є правом особи, не обмеженим будь яким строком або терміном, тому застосування положень ст.. 255 ЦК України до визначених судом правовідносин є безпідставними. Вимога до роботодавця про звільнення працівника з 24.04.2012 року за відсутністю зареєстрованої заяви працівника про звільнення, так само як і вимога працівника бути звільненим «заднім числом» є такою, що суперечить чинному законодавству. Таким чином, з урахуванням встановленого в суді факту відкликання заяви позивача про звільнення, зареєстрованої на підприємстві, суд дійшов до висновку, що станом на 7-00 годин 26.04.2012 року у керівництва ПАТ «Краснодонвугілля» не було підстав для звільнення позивача [PERSON] з будь яких підстав. Адміністрація підприємства отримала підстави для звільнення позивача за його заявою з моменту надходження заяви на підприємство, а саме - з 26.04.2012 року. Тобто, 26.04.2012 року позивач мав вийти на роботу та вимагати розгляду його заяви та прийняття по ній рішення компетентними особами підприємства, чого працівником зроблено не було. Суд не погоджується із твердженнями позивача та його представників щодо того, що всі компетентні особи ПАТ «Краснодонвугілля» (генеральний директор Ангеловський, директор по персоналу Пім кін, директор шахти Боледзюк) надали свою згоду на звільнення позивача з 24.04.2012 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки поставили на заяві, яку позивач направив поштою, свої підписи, які позивач та його представники вважають позитивною резолюцією на вимогу, викладену в заяві. Відповідно до п. 5.18 ДСТУ 4163-2003 «Національний стандарт України. Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів», резолюція, яку ставить на документі посадова особа, складається з прізвища виконавця (виконавців), змісту доручення, терміну виконання, особистого підпису керівника, дати. В даному випадку на заяві позивача про звільнення стоїть віза, вимоги до якої регламентовані п. 5.25 ДСТУ 4163-2003, а саме: віза складається з особистого підпису, ініціалів і прізвища особи, яка візує документ, дати завізування. Також в судовому засіданні Боледзюк та Пім кін підтвердили, що їх підписи на заяві свідчать лише про те, що вони бачили заяву позивача про звільнення, а не про те, що вони дали згоду на звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Крім того Боледзюк вказав, що він не має компетенції щодо прийняття рішення (накладення резолюції) по заяві про звільнення. Ці пояснення третіх осіб підтвердила свідок [PERSON], яка є начальником відділу кадрового забезпечення ПАТ «Краснодонвугілля». Суд критично оцінює пояснення позивача та його представників стосовно того, що 26.04.2012 року компетентна особа ПАТ «Краснодонвугілля» особисто повідомила їм про те, що генеральний директор Ангеловський та директор по персоналу Пім кін дали згоду на звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв»язку з чим позивач вважав себе звільненим з 24.04.2012 року, оскільки позивач та його представники відмовились викликати вказану особу в судове засідання в якості свідка, відмовились повідомити її прізвище, у зв»язку з чим суд не мав можливості перевірити достовірність вказаних тверджень. Крім того, ці твердження позивача та його представників спростовані в судовому засіданні поясненнями третьої особи Пімкіна, який пояснив, що 26.04.2012 року всередені дня він отримав заяву [PERSON] про звільнення, яка надійшла поштою, та своєю резолюцією спрямував її до відділу кадрів для отримання інформації, необхідної для прийняття рішення по суті. Отримавши інформацію, він прийняв рішення про надання згоди на звільнення позивача за ч. 1 ст. 38 КЗпП України з відпрацюванням протягом двох тижнів, тобто до 08.05.2012 року, а також дав усне розпорядження працівнику відділу кадрів запропонувати [PERSON] змінити підстави звільнення та звільнитись за ч. 1 ст. 36 КЗпП України у строк, який визначить [PERSON]. Свідок [PERSON], яка є начальником відділу кадрового забезпечення, дала суду аналогічні пояснення. Вказала, що 26.04.2012 року отримала заяву [PERSON] про звільнення з резолюцією заступника директора по персоналу «ОК», тобто «до відділу кадрів», потім передзвонила Пімкіну щоб дізнатись, яке саме рішення він прийняв, після її докладу щодо обставин подання заяви, вона отримала розпорядження зв»язатись із [PERSON] та запропонувати йому переписати заяву, зазначивши підстави звільнення - за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у разі його незгоди - підготувати проект наказу про звільнення [PERSON] за ч. 1 ст. 38 КЗПП України з 08 травня 2012 року. Свідок пояснила, що вона дзвонила [PERSON], але він відмовився переписувати заяву. В судовому засіданні [PERSON] заперечував той факт, що йому дзвонили 26.04.2012 року з відділу кадрів, але разом з тим сказав, що вважає [PERSON] неповноважною особою щодо повідомлення йому вказаної інформації, оскільки ні генеральний директор підприємства, ні директор по персоналу йому особисто не дзвонили і нічого не пропонували. Факт дзвінків позивачу з підприємства підтвердила допитана в якості свідка [PERSON] Перевіривши поважність вказаних позивачем підстав не виходу на роботу з 26.04.2012 року, суд дійшов до наступного. В судовому засіданні позивач та його представники стверджували, що роботодавець грубо порушив трудові права працівника [PERSON] та умови Колективного договору, у зв»язку з чим позивач не мав можливості продовжувати роботу. Суть претензій сводиться до трьох пунктів: порушення порядку нарахування заробітної плати за січень 2012 року; незабезпечення позивача спеціальним захисним одягом; не створення належних та безпечних умов праці а саме - незадоволення у повному обсязі заявок позивача, які він подавав в якості начальника ділянки, на лісоматеріали, обладнання та запасні частини, необхідні для виконання робіт по добичі вугілля на ділянці № 1 шахти Баракова. Перевіривши кожну претензію позивача та його представників до керівництва ПАТ «Краснодонвугілля» шляхом допиту свідків та дослідження письмових матеріалів справи, суд дійшов до наступних висновків. Дослідивши розрахунковий листок заробітку позивача за січень 2012 року (т. 1 а.с.25) суд встановив наступне: в січні позивач відпрацював 16 днів, два дні відпрацював у святкові дні (оплачені в подвійному розмірі) та 4 дні проходив навчання на курсах, всього відпрацьовано - 22 дні (16+2+4). Вказані дні відображені в розрахунковому листі із зазначенням сум оплати. Всього позивачу нараховано за відпрацьовані в січні 22 дні 16574,74 грн. Вказаний розмір заробітку підтверджений довідкою про заробіток позивача (т.1 а.с.24). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вказала, що в січні 2012 року позивачем понаднормово було відпрацьовано 2 дні; оплата за понаднормово відпрацьовані дні по коду оплати «170» у розрахунковому листі відсутні, у зв»язку з чим представник позивача стверджує, що понаднормово відпрацьовані дні не були позивачу оплачені. Представник відповідача Решетніков пояснив, що заробітна плата на підприємстві нараховується спеціальною програмою на підставі даних табелів обліку робочого часу, вказав, що заробітна плата нарахована в повному обсязі. В січні 2012 року позивач понаднормово відпрацював два святкових дні - 01 січня та 07 січня, які йому були оплачені у подвійному розмірі; оплата понаднормово відпрацьованих святкових днів у чотирьохкратному розмірі (подвійний розмір за працю в святкові дні та подвійний розмір за працю понаднормово) діючим законодавством не передбачено. Суд погоджується з даним твердженням представника відповідача, оскільки із розрахункового листа позивача за січень 2012 року дійсно вбачається, що йому в подвійному розмірі була оплачена робота в два святкових дні. Таким чином стверджувати, що позивачу не донарахована заробітна плата за січень 2012 року підстав немає. Перевіривши обґрунтованість посилань позивача на незабезпеченість його спецодягом, суд встановив. Обов»язок роботодавця забезпечити позивача індивідуальними засобами захисту та спеціальним одягом встановлена ст.. 163, 165 КЗпП України та умовами Колективного договору, що діє на підприємстві. Із заборної книжки позивача на безкоштовне отримання спецодягу, взуття, захисних приладів (т.1 а.с.39) вбачається, що після призначення на посаду начальника ділянки, 08.06.2011 року [PERSON] отримав костюм, білизну, чоботи резинові, портянки, каску. Утеплений жилет або утеплену куртку він не отримав. В судовому засіданні вказав, що на складі не було потрібного йому розміру. Чи звертався він повторно на склад, позивач не пам»ятає. В судовому засіданні шляхом допиту свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є працівниками шахти Баракова, голови профспілки шахти Коробка, директора шахти Боледзюка, було встановлено, що спецодяг завозиться на склад підприємства та видається зі складу працівникам особисто за їх зверненням у разі потреби, про що робиться запис у заборній книжці. Коробка суду пояснив, що працівники підприємства у повному обсязі забезпечуються спецодягом та засобами захисту; він особисто перевіряє наявність спецодягу на складі підприємства, оскільки це входить до його обов»язків голови профспілки шахти. Це підтвердив і директор шахти Боледзюк, свідки [PERSON] і [PERSON]. Суд приймає до уваги, що спецодяг позивач отримував у червні місяці, коли утеплений одяг йому мав бути не потрібен. Доказів того, що він звертався на склад за спецодягом і позивачу його не видали, позивач не надав, навіть не пам»ятає , чи взагалі він повторно звертався на склад. Також суд враховує пояснення свідків [PERSON] і [PERSON] щодо наявності запасних комплектів спецодягу в приміщенні бані та в нарядній ділянки, на якій працював позивач, які в разі нагальної потреби можуть у будь який час видані будь якому працівнику підприємства. Також суд приймає до уваги, що до обов»язків позивача згідно з його посадовою інструкцією входила перевірка забезпечення працівників спецодягом та засобами індивідуального захисту, за Правилами внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, працівники не мають права приступати до роботи без засобів індивідуального захисту та спецодягу. Оцінивши всі встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає твердження позивача та його представників в цій частині надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки ніхто не заважав позивачу піти та отримати необхідний йому спецодяг на складі підприємства. Перевіривши обґрунтованість посилань позивача на те, що директором підприємства йому не були забезпечені належні та безпечні умови праці, суд встановив. Підставою для цього твердження стало те. що щомісячні заявки позивача, які він складав як начальник ділянки, на поставку обладнання, запасних частин, та лісоматеріалів, необхідних для роботи ділянки шахти, не виконувались в повному обсязі. Шляхом допиту свідків [PERSON], [PERSON] на, [PERSON], третьої особи Боледзюка, дослідження посадової інструкції позивача суд встановив, що до обов»язків начальника ділянки входить визначення необхідних для безпечної роботи ділянки обсягів обладнання, запасних частин та лісоматеріалів, потреба в яких оформлюється в щомісячних заявках. Свідок [PERSON], якій має значний досвід роботи на шахті, сам тривалий час очолював одну із ділянок шахти Баракова, суду пояснив, що шахтні ділянки забезпечуються необхідними матеріалами за їх наявності на підприємстві, при цьому ресурси розподіляються між ділянками пропорційно, виходячи із реальних потреб ділянки та плану добичі вугілля. При відсутності необхідних для роботи матеріалів, всі роботи на ділянці мають бути припинені, оскільки це створює небезпеку для життя та здоров»я працівників. Ці пояснення підтверджені поясненнями свідка [PERSON]. Директор шахти Боледзюк пояснив, що ділянка шахти під керівництвом позивача забезпечувалась необхідними ресурсами в достатньому обсязі, оскільки ділянка завжди виконувала план по добичі вугілля, аварій на ній не було, роботи не припинялись. Аналогічні пояснення надали свідки [PERSON], [PERSON]. На факт того, що ділянка шахти під керівництвом позивача, постійно виконувала план, працювала без збоїв та нещасних випадків, в судовому засіданні постійно звертав увагу як сам позивач, так і його представники. Також позивач суду поясняв, що з приводу нехватки або відсутності необхідних для роботи матеріалів він ніяких докладних не писав, до керівництва ПАТ «Краснодонвугілля», профспілкового комітету, державних контролюючих органів не звертався, роботи на ділянці не припинялись, людей з лави він не виводив. Також суд приймає до уваги пояснення свідка [PERSON], який приймав участь у складанні заявок, і який пояснив суду, що заявки складались «із запасом», тобто зверх потреби ділянки, щоб мати запас витратних матеріалів. Свідок [PERSON] також суду пояснив, що виконувати план добичі вугілля при відсутності необхідного обладнання або, коли обладнання не працює через відсутність запчатин - неможливо. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді також пояснили, що проводити роботи в лаві при відсутності преніжного лісу або стоєк неможливо. Проаналізувавши встановлені в судовому засіданні обставини суд дійшов до висновку, що невиконання у повному обсязі заявок позивача на забезпечення ділянки, якою він керував, обладнанням, запасними частинами та лісоматеріалом, не свідчить про порушення адміністрацією підприємства трудових прав позивача, оскільки ці питання носять виробничий характер; ділянка забезпечувалась витратними матеріалами у обсягах, потрібних для її стабільної та безпечної роботи, ділянка щомісяця виконувала план по добичі вугілля, за що працівники отримували премію, що, на думку суду, неможливо при реальній відсутності обладнання та витратних матеріалів. Перевіривши обґрунтованість твердження позивача та його представника в тій частині, що 24.04.2012 року він на підставі розпорядження директора шахти Боледзюка № 136 був відсторонений від роботи, суд вважає їх безпідставними, оскільки розпорядження № 136 від 24.04.2012 року (т. 1 а.с.144) є розпорядженням про інвентаризацію, виданим директором шахти в межах його компетенції. В судовому засіданні директор шахти Боледзюк пояснив. що 23.04.2012 року він завізував заяву позивача про звільнення за власним бажанням. Оскільки позивач був матеріально-відповідальною особою, він, як директор, мав здійснити заходи по передачі товаро-матеріальних цінностей від позивача, що ним і було зроблено шляхом видачі розпорядження про інвентаризацію товаро-матеріальних цінностей. Вказав, що до його компетенції не входить вирішення питання про відсторонення від роботи і позивач, передавши товаро-матеріальні цінності, залишався на посаді начальника ділянки № 1 шахти Баракова. Статтею 46 КЗпП України передбачено випадки, коли власник або уповноважений ним орган може відсторонити працівника від роботи у зв'язку з невиконанням ним узятих зобов'язань. Відсторонення від роботи допускається у разі з'явлення на роботі в нетверезому стані або стані наркотичного чи токсичного сп'яніння; у разі відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;в інших випадках, передбачених законодавством. З правового аналізу положень ст. 46 КЗпП України, а також ЗУ «Про охорону праці», «Про дорожній рух», «Про пожежну безпеку» та інших, вбачається, що відсторонення від роботи є одним з примусових заходів, завдяки яким здійснюється реалізація профілактичних (запобіжних) функцій трудового права. Відсторонення передбачає примусове недопущення працівника на певний термін до роботи, яку він зобов'язався виконувати відповідно до трудового договору. Тобто, саме виходячи з примусового та тимчасового, строкового характеру даних заходів, відсторонення від роботи обов'язково оформлюється відповідним наказом по підприємству з визначенням терміну, на який може застосовуватися цей примусовий захід. Основною ознакою відсторонення від роботи є строковість та належне оформлення письмовим наказом або розпорядженням, виданим компетентною особою. В даному випадку наказу або розпорядження компетентної особи (генерального директора підприємства або директора по персоналу) про відсторонення позивача від роботи не видавалось. У зв»язку з бажанням матеріально-відповідальної особи звільнитись, було видане розпорядження про передачу товарно-матеріальних цінностей. Також надуманими є твердження позивача в тій частині, що він не міг виконувати обов»язки начальника ділянки після передачі зі свого підзвіту товаро-матеріальних цінностей, оскільки ці пояснення спростовані поясненнями свідка [PERSON], який працював на посаді заступника начальника ділянки і, за відсутності [PERSON], не будучі матеріально-відповідальною особою, виконував обов»язки начальника ділянки. На підставі наведеного суд дійшов до висновку про відсутність у позивача поважних причин невиходу на роботу 26 квітня 2012 року. Тобто 26 квітня 2012 року позивач вчинив прогул - був відсутній на роботі без поважних причин. Із змісту п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженіим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Тобто, для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України не обов'язково, щоб він був відсутній на роботі більше трьох годин підряд. Важливо тільки, щоб були докази, які з вірогідністю підтверджують відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня (зміни) . Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення, поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника.. За п. 4 ст. 40 КЗпП України оформляється звільнення працівників, які самовільно залишили роботу (не виконали обов'язок письмового попередження власника про звільнення за власним бажанням або залишили роботу до закінчення встановленого двотижневого строку, тощо). У випадках самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше. Враховуючи висновки проведеного аналізу чинного законодавства та досліджених доказів по справі, суд дійшов до висновку, що 26 квітня 2012 року позивач здійснив прогул без поважних причин. Також в судовому засіданні була встановлена відсутність порушення роботодавцем трудових прав позивача, дійсною причиною подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням стали не порушення роботодавцем трудових прав позивача, а особисті неприязнені відносини, які склались між позивачем та директором шахти Боледзюком, про що вказано в письмових поясненнях позивача, поданих на засідання профспілкового комітету шахти Баракова 16.05.2012 року (т. 1 а.с.34), протоколом засідання профспілкового комітету від 16.05.2012 року(т. 1 а.с.26-27), особистими поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні 17.10.2012 року, коли позивач заявив, що як би не конфлікт з директором, він би продовжував роботу, оскільки його права не порушувались. Тобто зазначення позивачем в своїй заяві ч. 3 ст. 38 КЗпП України можна сприймати як намагання позивача безпідставно отримати встановлену ст.. 44 КЗпП України допомогу при звільненні. Також треба вказати, що при реалізації гарантій, наданих КЗпП України працівнику, повинен бути додержаний загальноправовий принцип недопущення зловживання правом, в тому числі й з боку самого працівника. В даному випадку судом було встановленно зловживання позивачем [PERSON] свого права на звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення роботодавцем трудових прав позивача. Таким чином суд встановив, що у зв»язку із допущеним позивачем прогулом 26.05.2012 року та відсутністю підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у роботодавця були підстави для звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП України - за прогул без поважних причин. Також в судовому засіданні було встановлено, що протягом шести місяців - з листопада 2011 року по квітень 2012 року позивач одинадцять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни та неналежне виконання трудових обов»язків, що підтверджено відповідними наказами та розпорядженнями (т. 1 а.с. 128-143). Позивач в судовому засіданні підтвердив, що він з цими наказами був ознайомлений та їх не оспорював. Тобто у роботодавця були підстави для звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - за систематичне невиконання працівником обов»язків, покладених на нього трудовим договором, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Перевіривши процедуру звільнення позивача з ініціативи роботодавця суд встановив, що на виконання вимог ст..149, 43, КЗпП України, комісія працівників підприємства виїзджала 26.04.2012 року за місцем реєстрації позивача з метою з»ясування причин невиходу позивача на роботу, але позивача вдома не було. Також роботодавцем на ім.»я позивача поштою направлялось письмове повідомлення з вимогою надати пояснення невиходу на роботу, яке позивач отримав та надав пояснення. Оскільки позивач продовжував невиходити на роботу.,03.05.2012 року адміністрацією підприємства було направлене подання до профкому ПРУП шахти ім.. Баракова, членом якого є позивач, про надання згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с.217). 15.05.2012 року адміністрацією підприємства повторно було направлене подання до профкому шахти про надання згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та (або) за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с.218). 18 травня 2012 року відбулось засідання профспілкового комітету ПРУП шахти Баракова, на якому розглядались зазначенні подання адміністрації підприємства. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] були присутні на засіданні, надавали пояснення. За результатами розгляду подання профспілковим комітетом було прийняте рішення надати згоду на звільнення [PERSON] за прогули за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та не давати згоди на звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Враховуючи вимоги ст.. 43 КЗпП України, п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд дійшов до висновку, що відповідач ПАТ «Краснодонвугілля» порушена процедура звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України і зазначення цієї статті в наказі про звільнення позивача є незаконним, у зв»язку з чим наказ про звільнення позивача в цій частині підлягає скасуванню. В судовому засіданні було встановлено дотримання адміністрацією підприємства процедури звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тому вимоги позивача про поновлення його на роботі, звільнення позивача за п. 3 ст. 38 КЗпП України з моменту набуття рішенням суду чинності, стягнення 23 частин середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення тримісячного заробітку при звільненні відповідно до ст.. 44 КЗпП України - необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Разом з тим суд вважає необхідним змінити дату звільнення позивача, оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що 24 квітня 2012 року позивач відпрацював повний робочий день, 25 квітня 2012 року у нього був вихідний і він правомірно не виходив на роботу, в судовому засіданні доведений факт прогулу позивача 26 квітня 2012 року, у зв'язку з чим суд вважає необхідним змінити наказ про звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в частині визначення дати звільнення і вважати позивача звільненим з 26 квітня 2012 року за прогул, вчинений 26 квітня 2012 року. Згідно зі ст.. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов»язані в день звільнення видати працівнику трудову книжку і провести з ним розрахунок. В судовому засіданні встановлено, що наказ про звільнення позивача був виданий 21 травня 2012 року; з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 22 травня 2012 року під розпис, позивач отримав копію наказу та трудову книжку, з ним своєчасно був проведений остаточний розрахунок, тому вимоги позивача щодо стягнення з ПАТ «Краснодонвугілля» середнього заробітку за час затримки розрахунку безпідставні та задоволенню не підлягають. Перевіривши доводи позивача та його представника щодо порушення процедури розгляду подання профспілковим комітетом шахти, суд дійшов до висновку про їх необґрунтованість. Суд перевірив порядок розгляду профспілковим комітетом та встановив, що у засіданні профспілки приймали участь дванадцять членів профспілки, та були запрошені представники роботодавця та [PERSON], який був присутній на засіданні зі своїм представником [PERSON] (т. 1 а.с.26-27). На засіданні всі бажаючи могли виступити, своїм правом скористався і позивач, що зафіксовано в протоколі засідання. Те, що під час засідання профспілки голова первинної профспілкової організації Коробка покинув засідання через необхідність прийняття участі в Державній комісії з прийняття нової лави, не є підставою для невизнання законним рішення профспілкового комітету, оскільки засідання продовжував вести заступник голови. При розгляді подання адміністрації членами профспілки були досліджені всі суттєві моменти справи, в тому числі і факт подання позивачем двох заяв про звільнення за власним бажанням, позитивні характеристики позивача, його роботу на підприємстві та інше. Із пояснень позивача та його представника [PERSON] вбачається, що вони покинули засідання профспілкового комітету до постановлення ним рішення, у зв»язку з чим позивач та його представник [PERSON] стверджували, що рішення профкому було постановлено за їх відсутністю. Ці твердження суд оцінює критично, оскільки позивач був належним чином попереджений про дату засідання профспілкового комітету, був на ньому присутній, надавав пояснення та заперечення. Те, що він та його представник покинули засідання до його закінчення, є правом позивача і не може розцінюватись як порушення порядку розгляду профспілковим комітетом подання адміністрації підприємства. Перевіривши обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправним рішення профспілкового комітету шахти в частині надання згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд встановив наступне. Відповідно до ст.. 1 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Відповідно до ст.. 2 вказаного Закону Професійні спілки створюються з метою здійснення представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілки. Згідно з п. 10 ст. 247 КЗпП України до повноважень виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві віднесено надання згоди або відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки у випадках, передбачених законом. Статтею 12 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що Професійні спілки, їх об'єднання у своїй діяльності незалежні від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, роботодавців, інших громадських організацій, політичних партій, їм не підзвітні і не підконтрольні. Забороняється втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об'єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об'єднань. Правомірність дій профспілки шахти Баракова при розгляді подання адміністрації підприємства щодо звільнення позивача перевірялась Краснодонським територіальним відділенням ПРУП ПАТ «Краснодонвугілля» та визнана такою, що відповідає Уставу ПРУП. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання протиправним рішення профспілкового комітету шахти Баракова від 16.05.2012 року про надання згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необґрунтовані та не підлягають задоволенню. Також необґрунтовані вимоги позивача щодо стягнення з профспілкової організації шахти 13 частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000000,00 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, оскільки позивач не перебував в трудових відносинах з профспілковою організацією, законодавством не передбачена можливість стягнення з профспілкової організації моральної шкоди в разі прийняття рішення про надання згоди на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, в судовому засіданні встановлена правомірність дій адміністрації підприємства щодо звільнення позивача за п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення компенсації спричиненої незаконним звільненням моральної шкоди, суд дійшов до наступного. Згідно зі ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання моральної шкоди іншій особі. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (ст.23 ЦК України). Відповідно до положень ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), загальними підставами відповідності за завдану моральну шкоду є спричинення моральної шкоди, завданої фізичній особі неправомірними діями особи, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 от 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) , яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Стаття 237-1 КЗпрП України передбачає обов»язок власника або уповноваженого ним органу відшкодувати моральну шкоду працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто підставою для компенсації моральної шкоди, спричиненої працівнику, є доведеність порушення роботодавцем його законних прав. Згідно абз. 1 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 от 31.03,1995 року судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення роботодавцем законних прав позивача. Встановлено, що позивач мав намір звільнитись за власним бажанням та з метою безпідставного отримання вихідної допомоги, як підставу звільнення зазначив ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Через хибне розуміння положень ст.. 38 КЗпП України та ст.. 255 ЦК України, позивач вчинив прогул, за що був звільнений за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням процедури, встановленої Кзпп України. Разом з тим, позивачем не вказано, які саме моральні страждання він переніс через неправомірне зазначення в якості підстави його звільнення п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, не вказав, чи перешкоджав запис про звільнення його з цієї підстави його подальшому працевлаштуванню. Враховуючи положення ст.. 60 ЦПК України, суд вважає необхідним в задоволенні позову в даній частині відмовити в повному обсязі - за необґрунтованістю вимог. Відповідно до п. 2.10 інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, Зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 , суд вважає необхідним виключити із трудової книжки позивача запис про його звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та покласти на ПАТ «Краснодонвугілля» обов»язок видати позивачу дублікат його трудової книжки без вказівки на звільнення з цієї підстави. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову щодо вирішення трудового спору, тому, з урахуванням положень ст.. 88 ЦПК України, судові витрати по справі мають бути віднесені на рахунок держави.

Outcome: partial