Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-15 00:00:00

В вересні 2012 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Свої вимоги мотивував тим, що 23.03.2000 р. його батько [PERSON] придбав у відповідачки буд. [ADDRESS], оформивши договір купівлі-продажу житла на Біржі нерухомості «Едвайс-консульт». [INFO]. [PERSON] помер. На теперішній час позивач не має можливості оформити свої спадкові права належним чином, розпоряджатися своїм майном. Продавець ніяких претензій не пред'являє, проте на теперішній час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним, визнати за померлим [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідачка та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, повідомлялись про розгляд справи належним чином. Згідно ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Договору дарування від 23.08.1974 р. за реєстровим № 3155, зареєстрованого в ММБТІ 10.09.1974 р. за № 13183. 23.03.2000 р. на Біржі нерухомості «Э двайс-консульт» був зареєстрований договір купівлі-продажу буд. [ADDRESS], укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони. [INFO]. [PERSON] помер. Спадкоємцем за законом після його смерті є його син - [PERSON] Після укладення договору претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу ними були дотримані, проте на теперішні час нотаріальне посвідчення договору неможливе. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. На час укладання договору купівлі-продажу сторони ухилились від його нотаріального посвідчення. За таких обставин позивач не має можливості належним чином оформити свої спадкові права. Враховуючи викладене суд вважає, що права позивача порушено, іншим шляхом поновити їх неможливо, отже заявлені вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу будинку є такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання за померлим [PERSON] права власності на вказаний житловий будинок, суд вважає що вони не підлягають задоволенню, оскільки, відповідно до ст. 25 Цивільного кодексу України, здатність фізичної особи мати права та обов'язки припиняється у момент її смерті. На підставі статей 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та

Outcome: partial