Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що прокуратурою Генічеського району встановлено, що на підставі розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 26.11.2009 № 861 «Про благоустрій рекреаційних територій району» 12.01.2010 проведено конкурс з відбору осіб (балансоутримувачів) з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району, за результатами якого за громадянином [PERSON] закріплено пляжну територію орієнтовною площею 0.75 га, прилеглу до пансіонату «Автоіскра». 15.01.2010 р. між [PERSON] районною державною адміністрацією та відповідачем укладено договір про виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою. Разом з тим, даний договір є нікчемним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки вчинений для приховання іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, який насправді вчинено сторонами та який також є недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства. Зазначеним договором фактично земельна ділянка, на якій розташована пляжна територія орієнтовною площею 0,75 га передана відповідачу у користування. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто договір від 15.01.2010 є нікчемним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки вчинений для приховання іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, який насправді вчинено сторонами. Договір оренди земельної ділянки, який сторони мали на увазі, також є недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства. Між тим при наданні земельної ділянки відповідачу передбачені законодавством заходи для одержання в користування земельної ділянки не вживалися, тому [PERSON] відсутні будь-які правові підстави на користування земельною ділянкою. Статтею 121 Конституції України передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва прокуратурою інтересів держави у суді є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Офіційним тлумаченням Конституційного Суду України, наведеним в рішенні від 08.04.99, визначено, що під органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Наведене вказує на наявність визначених ч. 2 ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підстав для представництва прокурором у даній справі інтересів держави в особі [PERSON] районної державної адміністрації. Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та пунктом 4 Роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 № 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» (із змінами і доповненнями) вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією з його сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено його вчиненням. Беручи до уваги, що договір від 15.01.2010 укладено [PERSON] райдержадміністрацією, у прокурора району є правові підстави для звернення з позовом до господарського суду в інтересах останньої. Просить, визнати недійсним договір про виконання робіт з утримання об'єкту благоустрою від 15.01.2010, укладений між [PERSON] районною державною адміністрацією та фізичною особою [PERSON]. Зобов'язати [PERSON] повернути [PERSON] райдержадміністрації по акту приймання-передачі земельну ділянку - пляжну територію орієнтовною площею 0,75 га, прилеглу до пансіонату «Автоіскра». В судовому засіданні представник Прокуратури Генічеського району підтримав позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] районної державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримав, просить задовольнити. Відповідач до судового засідання не прибув, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів, заочно. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позивача, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації від 26.11.2009 № 861 «Про благоустрій рекреаційних територій району» 12.01.2010 проведено конкурс з відбору осіб (балансоутримувачів) з утримання об'єктів благоустрою рекреаційних територій за межами населених пунктів району, за результатами якого за громадянином [PERSON] закріплено пляжну територію орієнтовною площею 0.75 га, прилеглу до пансіонату «Автоіскра» (а.с.8-10), 15.01.2010 між [PERSON] районною державною адміністрацією та відповідачем укладено договір про виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою (а.с.4-6). Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 24 «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування, його посадові особи повинні діяти тільки на підставі та в межах повноважень і засобами, які передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно з ч. 1 ст. З Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Порядок надання земельної ділянки юридичній особі здійснюється відповідно до статті 12 частини 2 статті 116, статей 120, 123, 125 Земельного кодексу України. П. 2 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень-органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою або технічної документації із землеустрою щодо складання документа, який посвідчує право користування земельною ділянкою. У абзаці 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про землеустрій" наведено визначення терміну "документація з землеустрою", відповідно до якого - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо. Процедура надання земельних ділянок встановлена у ч.ч. 2-11 ст. 123 Земельного кодексу України, яка безпосередньо включає необхідність подачі клопотання до місцевої ради або районної державної адміністрації разом із документами, передбаченими ст. 151 Земельного кодексу України, розробку проекту відведення земельної ділянки, узгодженого із контролюючими органами, отримання позитивного висновку державної землевпорядної експертизи, отримання рішення про надання земельної ділянки. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: 15.01.2010 між [PERSON] районною державною адміністрацією та відповідачем укладено договір про виконання робіт з утримання об'єкта благоустрою, разом з тим, суд вважає, даний договір є нікчемним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки вчинений для приховання іншого правочину - договору оренди земельної ділянки, який насправді вчинено сторонами та який також є недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства.

Outcome: approved