Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-22 00:00:00

Позивач 02.08.2012 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнивши зазначив, що рішенням Головурівської сільської ради від 24 липня 2008 року № 1035-23-V, їй передано у власність та надано дозвіл на виготовлення державного акта на право приватної власності на землю площею 0,08 га, для ведення особистого селянського господарства в с. Головурів Бориспільського району Київської області по вул.Чкалова. Відповідно до довідки виданої Головурівською сільською радою, згідно земельно-шнурової книги позивач користується даною земельною ділянкою з 1993 року. В 2008 році позивач звернулася до ТОВ Горизонтальдля виготовлення технічної документації для виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак, згодом працівники ТОВ Горизонтальповідомили, що дана земельна ділянка приватизована відповідачем [PERSON] У звязку з вищенаведеним позивач просить суд визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку на прізвище [PERSON]. В судове засідання позивач та представник позивача не зявилися. Від представника позивача до початку судового засідання надійшла заява, відповідно до якої, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить слухати справу у її відсутність. Представник Головурівської сільської ради та [PERSON] в судове засідання з'явилися, позов не визнали в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в справі матеріали, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Під час судового слідства встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на імя [PERSON], остання є власником земельної ділянки площею 0,1372 га, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Головурів, вул.Чкалова, 16, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства /а.с. 31/. Згідно витягу із рішення Головурівської сільської ради Бориспільського району № 1035-23-V від 24.07.2008 року /а.с. 7/та Довідки Головуівської сільськї ради /а.с. 10/, [PERSON] згідно земельно-шнурової книги, з 1993 року користується земельною ділянкою площею 0,08 га, для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до довідки № 2.10-492 від 22.10.2012р., виданої Головурівською сільською радою Бориспільського району Київської області, [PERSON] згідно земельно - кадастрової книги з 1992 року користувалася земельними ділянками в селі Головурів, а саме: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га. Земельну ділянку площею 0,25 га було передано в 1997 році сину [PERSON]. На даний час [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Стаття 153 цього Кодексу свідчить про те, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною другою ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. [PERSON] реалізувала отримане на підставі рішення Головурівської сільської ради від 15.12.2004р. № 505/23-IV право, та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Вирішуючи питання по суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Статтею 228 ЦК України визначено підстави для визнання правочину недійсним у разі порушення публічного порядку: якщо він був спрямований, в тому числі, на незаконне заволодіння майном фізичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В той же час, відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів щодо незаконності виданого рішення та виданого на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, тому суд приходить до висновку про відсутність достатніх законних підстав для визнання недійсним державного акту. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 60 ч. 2, ст. 126, ст. 152 ч. 2, ст. 155 ЗК України, ст. 88 ч. 7 ВК України, ст. 203 ч. 1, ст. 204, ст. 215 ч. 3, ст. 228, ст. 236, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України,

Outcome: dismissed