Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-26 00:00:00

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково; позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю. Визнано особистою власністю [PERSON] 2/3 частки квартири № [ADDRESS], 1/3 частку вказаної квартири визнано спільною сумісною власністю подружжя з визнанням за кожним з подружжя: [PERSON] та [PERSON] права власності на 1/6 частку квартири, як частку подружжя у спільній сумісній власності. Припинено право [PERSON] на 1/6 частку у спільному майні подружжя - квартири [ADDRESS] вартістю 44 174, 5 грн. з присудженням їй в якості майнової компенсації за належну їй 1/6 частку вказаної квартири - 5/16 часток квартири [ADDRESS] вартістю 100 739, 38 грн., належні [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на 5/16 часток квартири [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат: 3 площею 17,1 кв.м.; 4-12,6 кв.м, 2-7,4 кв.м., кухні 5-9,5 кв.м., ванної кімнати 8-2,1 кв.м., вбиральні 7-1,1 кв.м., коридора 1-6,7 кладової 6-0,4 кв. м., залишивши в користуванні [PERSON] у вказаній квартирі житлову кімнату 3 площею 17,1 кв. м. з балконом І-0,8 кв. м. та в спільному користуванні [PERSON], [PERSON], [PERSON] кухню 5, ванну кімнату 8, вбиральню 7, коридор 1, кладову 6. Припинено право власності [PERSON] на 5/16 часток квартири [ADDRESS] вартістю 100 739, 38 грн. з присудженням йому в якості майнової компенсації за 5/16 часток вказаної квартири 1/6 частку квартири [ADDRESS] вартістю 44 174, 50грн. належну [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на вказану 1/6 частку квартири [ADDRESS], без стягнення з [PERSON] на його користь різниці в сумі вартості часток в квартирах в розмірі 56 564,88 грн, а всього визнати за [PERSON] право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 43,6 кв. м., що складається з житлових кімнат 7 площею 17,2 кв.м, 6-10,5 кв.м, кухні 5-7,6 кв.м., ванної кімнати 3-2,1 кв.м., вбиральні 4-1,2 кв.м, коридору 1-4,7кв.м., кладової 3-о,3 кв.м., лоджії. В порядку поділу рухомого спільного майна подружжя виділено [PERSON] 3-х дверну шафу для одягу коричневого кольору вартістю 700 грн, та трюмо з дзеркалом коричневого кольору вартістю 500 грн., визнано за нею право власності на вказане майно всього на суму 1200 грн., зобовязавши [PERSON] передати [PERSON] вказане майно. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3 023, 76 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави недоплачену суму судового збору в сумі 3054,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.205-212). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким здійснити поділ та визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS], та право власності ? частини вказаної квартири визнати за [PERSON]; відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в повному обсязі; витребувати у відповідача [PERSON] шафу для огляду коричневого кольору вартістю 700 грн., та дзеркальне трюмо коричневого кольору вартістю 500 грн. (а.с.216-220). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 жовтня 1983 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2010 року розірвано. Подружжя мали сина [PERSON], [INFO], який [INFO] року загинув. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON]., була придбана квартира [ADDRESS], право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.9-11). Купівля квартири вчинена за 1 000 000крб, сторони визнали, що фактично квартира була придбана за 6 000 доларів США. Згідно із свідоцтвом про право на житло від 12 грудня 1996 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, квартира [ADDRESS] була приватизована і належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] (мати [PERSON].), [PERSON], [PERSON] та [PERSON], по ? частині кожному (а.с.65). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями померлого [INFO] року [PERSON] є: батько [PERSON] в ? частині, дружина [PERSON] в ? частині, дочка [PERSON] в ? частині. Спадщина складається із ? частини квартири [ADDRESS]; свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину видано [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини не видано (а.с.77). Таким чином, у квартирі [ADDRESS] [PERSON] належить ? частина, а [PERSON] 5/16 частин (а.с.94, 95-99). Висновком №4319-11 судової будівельно-технічної експертизи від 23 квітня 2012 року встановлено, що середньо-ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 265 047 грн., середньо-ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 322 366, грн. (а.с.158). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права особистої власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], суд першої інстанції посилався на ст. 25 КпШС УРСР і виходив з того, що із загальної вартості спірної квартири (6000 доларів США) - 4000 доларів США були особистими коштами [PERSON], оскільки він особисто отримав їх у борг, а потім особисто повернув позичальникам; а 2000 доларів США є спільними коштами подружжя, відповідно 2/3 частки є особистою власністю, а 1/3 - спільною сумісною власністю подружжя. Однак, із такими висновками погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права (при поділі майна подружжя, що розірвало шлюб у 2010 році, суд застосував норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, які не регулюють дані правовідносини), що, згідно із п.3, 4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.1, 2 ст.. 24 Кодексу про шлюб та сім*ю УРСР, який діяв у 1994 році на момент придбання спірної квартири, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане під час шлюбу у дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них; роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Із матеріалів справи вбачається, що належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю [PERSON] не надано, квартира не отримана ним ні у дар, ні у порядку спадкування, а його посилання на те, що 4000 доларів США були його особистими коштами з тих підстав, що він особисто отримав їх у борг, а потім особисто повернув позичальникам, - протирічать матеріалам справи (а.с.81, 83), у яких знаходяться розписки позичальників про отримання від [PERSON] коштів. Більше того, ч.4 ст. 65 Сімейного Кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї. Судом 1 інстанції безспірно встановлено, що квартира [ADDRESS], була придбана в інтересах сімї, борг повернутий у період шлюбу між сторонами, тому квартира являється спільною сумісною власністю подружжя, і кожен із подружжя має право на ? частину вказаної квартири, оскільки частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За таких обставин у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю, - слід відмовити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити, визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за кожним. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою, суд виходив із того, що між сторонами склалися вкрай гострі відносини, проживання в одній квартирі та спільне користування нею є неможливим, частка [PERSON] 1/6 квартири [ADDRESS] - є незначною, на протязі тривалого часу [PERSON] не проживає в спірній квартирі, та має в користуванні кімнату в квартирі [ADDRESS], посилаючись на ст. 365 ЦК України, ст. 29 КпШС УРСР, суд стягнув на користь [PERSON] майнову компенсацію за належні йому 5/16 часток вартістю 100 739, 38 грн. квартири [ADDRESS] шляхом виділу йому 1/6 частки квартири [ADDRESS] м. Дніпропетровську, вартість якої складає 44 174,50 грн., яка належить [PERSON] як дружині, з припиненням права власності [PERSON] на 5/16 часток в квартирі № 116 та визнання за ним права власності на 1/6 частку квартири [ADDRESS]. Однак, із такими висновками погодитись також неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права суд застосував норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, які не регулюють правовідносини по припиненню права власності, присудженню компенсації та встановленню порядку користування квартирою, що, згідно із п.4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Із матеріалів справи вбачається, і не заперечувалось сторонами, що квартира [ADDRESS] не являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була приватизована 12 грудня 1996 року, і належала на праві спільної часткової власності: [PERSON] (мати [PERSON].), [PERSON], [PERSON] та [PERSON], по ? частині кожному. Після смерті [PERSON] частка [PERSON] збільшилась до 5/16. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як в своїй позовній заяві, так і в запереченнях на позов [PERSON], [PERSON] заперечувала проти отримання (чи сплати) грошової компенсації, кошти на депозитний рахунок суду ніким не вносились. Співвласник квартири [ADDRESS] та дружина [PERSON] - [PERSON], яка фактично в ній проживає, були залучені до участі у справі у якості третіх осіб, а не відповідачів. За таких обставин у задоволенні позову про припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою, слід відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Крім того, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про витребування 3-дверної шафи вартістю 700гр. та трюмо вартістю 500гр. суд 1 інстанції виходив із того, що відповідач проти цього не заперечував. Однак, із вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки згідно із ч.4 ст. 174 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову при визнанні позову відповідачем лише у разі наявності для того законних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у своїй позовній заяв і у судовому засіданні посилалась на те, що вказані речі належать її батькам, і не являються спільним майном подружжя. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню згідно із п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України, оскільки порушення судом 1 інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, а у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Outcome: approved