Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-06 00:00:00

У березні 2012 року прокурор Чернігівського району в інтересах [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту отримання останньою поранення у березні 1944 року, під час Великої Вітчизняної війни, що необхідно для отримання нею статусу інваліда Великої Вітчизняної війни. Участь у справі як заінтересовані особи брали: Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської райдержадміністрації, Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі та комунальний медичний заклад „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради. Рішенням Чернігівського районного суду від 27 липня 2012 року заяву прокурора Чернігівського району в інтересах [PERSON] задоволено; встановлено факт, що [PERSON], [INFO], отримала поранення у роки Великої Вітчизняної війни. В апеляційній скарзі комунальний медичний заклад „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 27 липня 2012 року, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви. Задовольняючи заяву прокурора, суд першої інстанції послався на п.15 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 року, на показання допитаного в порядку виконання судового доручення Барським районним судом свідка [PERSON], яка засвідчила, що [PERSON] в роки Великої Вітчизняної війни в м. Бар Вінницької області отримала серйозне поранення в плече та її лікували тривалий час, та на паспортні дані, згідно яких [PERSON] народилася 08.08.1930 року в м. Бар Вінницької області, та зробив висновок про те, що належить встановити факт, що [PERSON] отримала поранення у роки Великої Вітчизняної війни. Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до приписів ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Відповідно до п.5 ч. 2 статті 7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій Великої Вітчизняної війни або стали інвалідами із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні роки. Факт знаходження особи в зоні ведення бойових дій встановлюється судом, оскільки не відноситься до медичного критерію і не може встановлюватися МСЕК. Стаття 24 Закону України „Про пенсійне забезпечення регламентує, що причини і групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюється органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 15 Положення про порядок, умови й критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року, інвалідність, що настала в осіб до 18-річного віку внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), повязаного з бойовими діями у період Великої Вітчизняної війни чи з їх наслідками, встановлюються відповідно до медичних документів, які підтверджують факт поранення чи захворювання, або рішення суду щодо зазначених подій та висновків лікувально-профілактичних закладів охорони здоровя. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5), заявник [PERSON] народилася 08.08.1930 року в м. Бар Вінницької області. Відповідно до виписки із акта огляду МСЕК серії 2-18 АВ № 083868 від 24.11.2005 р., [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с.8) Єдиним доказом, на який послався суд першої інстанції, є показання свідка [PERSON], [INFO], про те, що [PERSON] в роки Великої Вітчизняної війни в м. Бар Вінницької області отримала серйозне поранення в плече та її лікували тривалий час (а.с.34-36). В засіданні апеляційного суду прокурор надав акт судово-медичного обстеження від 16.09.2011 року № 210, згідно з яким у [PERSON] мають місце рубці мяких тканин спини (правої лопаткової ділянки, правої біляхребетної ділянки на рівні 3-го ребра), потиличної ділянки голови, які можуть бути наслідками поранень, отриманих під час ВОВ у 1944 році. Вказаний акт не виключає, що тілесні ушкодження отримані заявником у період Великої Вітчизняної війни, однак вказаний висновок зроблений зі слів заявника, ґрунтується на припущеннях і не може бути визнаний як беззаперечний доказ, що підтверджує факт отримання поранення в роки війни. Відповідно до вимог статей 57, 66, 145 ЦПК України допустимим доказом на підтвердження характеру і ступеню ушкодження здоровя є висновок судової експертизи, що має відповідати вимогам статті 147 ЦПК України, а не акт судово-медичного обстеження. Також з матеріалів справи вбачається, що протягом тривалого часу, який сплинув після війни, заявник не зверталася із заявою про встановлення факту отримання поранення під час Великої Вітчизняної війни; в справі відсутні безумовні докази, які б підтверджували факт отримання [PERSON] поранення у районі бойових дій в 1944 році, відсутні документи про лікування заявника після отримання поранення, відсутні посилання в медичних документах про наявність у [PERSON] будь-яких наслідків поранення, отриманого під час ВОВ. На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що в задоволенні заяви необхідно відмовити, оскільки заявник не довела допустимими доказами зазначений в заяві факт, що має юридичне значення, а тому ухвалене у справі рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Outcome: dismissed