Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-16 00:00:00

У грудні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на самочинне будівництво. В обґрунтування своїх позовних вимог, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд визнати за нею право власності на самочинне збудовані обєкти нерухомого майна, які знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Верещагіна, 20, а саме: літ. А-1 житловий будинок, загальною площею 81,1 кв.м. з житловою прибудовою літ. А1-1 та прибудовою літ.А2-1, загальною площею 21,9 кв.м.; літня кухня літ. Н, площею 70,5 кв.м. У судове засідання 17.07.2012р. позивачка та її представник не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник відповідача у судове засідання 17.07.2012 року не зявився, у попередніх судових засіданнях позов не визнавав, просив суд відмовити. Представник КП ДМБТІ у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь яких заяв від його імені до суду не надходило. Дослідивши матеріали цивільної справи та надані докази, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 15.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]А, зареєстровано в реєстрі № 1127, позивачці належить домоволодіння № 20 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську (а.с.26). Вказаний договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів № 2892446 від 15.05.2008р., зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 23068659 від 25.06.2008р. (а.с.26, 26 на звороті). На підставі договору купівлі продажу земельної ділянки від 15.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]А, зареєстровано в реєстрі № 1131, позивачці належить земельна ділянка, площею 0,0561 га., розташованої по вул. Верещагіна, 20 в м. Дніпропетровську (а.с.24). Вказаний договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів № 2892506 від 15.05.2008р.(а.с.25). На підставі вищевказаного договору, позивачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 040763, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності га землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011010402686 (а.с.22). Протягом 2009-2010р. з метою благоустрою й поліпшення умов зазначеного, позивачка самовільно, без відповідних дозволів та узгоджень, за власні кошти здійснила самовільне переобладнання та реконструкцію деяких споруд, а саме: літ. А-1 житловий будинок, загальною площею 81,1 кв.м. з житловою прибудовою літ. А1-1 та прибудовою літ. А2-1, загальною площею 21,9 кв.м.; літня кухня літ. Н, загальною площею 70,5 кв.м. Відповідно до даних поточної технічної інвентаризації (інвентаризаційна справа № 15777) вищевказані обєкти нерухомості підлягають введенню в експлуатацію та узаконенню, про що в технічному паспорті від 29.04.2011р. виставлені відповідні штампи (а.с.11-13). Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Пунктом 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.07.2010р. за № 582/17877, із змінами та доповненнями станом на 01.01.2010р., передбачено, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийнято в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. 28.05.2012р. Інспекція державного архітектурно будівельного контролю у Дніпропетровській області прийняла до експлуатації самовільно збудований житловий будинок з господарчими спорудами та будівлями за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Верещагіна,20, шляхом реєстрації Декларації про готовність обєкта до експлуатації № ДП № 18212067584 (а.с.96-97), що не відповідає вимогам, які викладені в Постанові № 6 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30.03.20012р. Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Але право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. В матеріалах справи мається звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж домоволодіння № 20 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську, виконаного ТОВ Фундаментстроймакс. Однак, належного дозволу чи належно затвердженого проекту на здійснення будівництва позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою висновку відповідних контролюючих установ (ГлавАПУ) на предмет відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при здійснені самочинного будівництва. Відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. Суд критично відноситься наявних а матеріалах справи пояснень сусідів з приводу того, що самовільно збудовані споруди прав інших осіб не порушують, проте не надано належних доказів, які б підтверджували цей факт. Клопотання з приводу допиту у якості свідків будь-кого із суміжних землекористувачів від позивачки та її представника не надходило. Ані позивачкою, ані її представником в судовому засіданні клопотань для визначення відповідності самочинного будівництва державно-будівельним нормам не надходило, що також унеможливлює обєктивно, всебічно та повно, з дотриманням вимог процесуального законодавства, прийти до висновку про індивідуальні та оціночні ознаки обєкту нерухомості, що, у свою чергу, не дає підстав суду для задоволення позову. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed