Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, отриманих без відповідних правових підстав в розмірі 15312 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 27 грудня 2005 року позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 15312 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 153 від 27.12.2005 р. До теперішнього часу борг погашений не був. На письмові вимогу про сплату боргу відповідач не реагує, кошти не повертає. Будь-які договори на отримання коштів у позивача відсутні. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного повернення коштів, позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права та просить стягнути з відповідача 15312 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та попросила задовольнити їх посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, стягнувши з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в сумі 15312 грн. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає що видатковий касовий ордер не є доказом укладення договору позики, просив відмовити в задоволенні позову як необгрутованому. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні її правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що згідно видаткового касового ордера б/н від 27.12.2005 р. [PERSON] отримав кошти в сумі 15312 грн. (а.с.3). Підставою отримання коштів зазначено договір позички. Оригінал видаткового касового ордера суду надано не було, а на представленій копії відсутній штамп підприємства (організації), яке надало [PERSON] кошти в сумі 15312 грн. Будь-який письмовий договір позики або позички від 27.12.2005 року сторонами не укладався, проте представник позивача зазначила, що договір укладався в усній формі, гроші надавалися в борг. 10.07.2012 р. позивач направив відповідачу письмову вимогу про сплату боргу та вимагав повернення коштів в сумі 15312 грн. у семиденний строк з моменту отримання вимоги (а.с.4). Письмова вимога не містить будь-яких посилань на договір позики або позички та його положення щодо порядку повернення коштів, а лише посилання на видатковий касовий ордер. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, позивачем ставиться питання про стягнення отриманих без відповідних правових підстав грошових коштів, проте на підтвердження позовних вимог надано лише копію видаткового касового ордеру, який містить посилання на договір позички, який сторонами не укладався, а тому копія видаткового касового ордеру не є достатнім доказом, який підтверджує укладення між сторонами договору позички, а не будь-якого іншого правочину, оскільки позбавляє можливості зясувати на яких умовах передавались кошти, чи домовлялись сторони про їх повернення, яким чином та в які строки. Будь-яких інших доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог позивачем не надано. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього позивач безпідставно посилається на положення ст. 387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Гроші не є майном, тому в даному випадку застосуванню підлягає стаття 389 ЦК України, згідно якої гроші, а також цінні папери на пред'явника не можуть бути витребувані від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 387 ЦК України, на яку посилався позивач, витребувані можуть бути лише індивідуально визначені речі. При цьому зазначена норма встановлює заборону на віндикацію грошей і цінних паперів на пред'явника незалежно від підстав їх вибуття з володіння власника (відплатно чи безвідплатно, незалежно чи залежно від волі власника). Добросовісність набувача є достатньою підставою для відмови у задоволенні в позові власнику про витребування зазначених об'єктів. Не можна погодитись із твердженням позивача про те, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки положенням вказаної норми регулюють зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто незважаючи на відсутність підстав для набуття грошових сум, вони не підлягають поверненню особі, що їх втратила. Судом не встановлено факту виплати коштів відповідачу примусово; виплата не є наслідком рахункової помилки з боку юридичної особи, яка виплатила кошти набувачу; не встановлено також і факту виплати коштів за недобросовісності з боку набувача. Як вказала представник позивача, гроші надавалися за усною домовленістю, добровільно. Потерпілим суб'єктом даних відносин у цьому випадку може бути лише фізична особа. Юридичних осіб правило, встановлене пунктом 1 ст. 1215 ЦК, не стосується взагалі. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 15312 грн. не ґрунтується на законі, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували факт перебування в договірних відносинах або факт недобросовісності набувача коштів, в звязку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати в зв'язку з відмовою позивачу в задоволенні його вимог до стягнення не підлягають.

Outcome: dismissed