Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить винести рішення, яким шлюб зареєстрований між ним та [PERSON] розірвати та визначити місце проживання неповнолітніх дітей : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] разом із ним посилаючись на те, що 26.02.2004 року він з відповідачкою уклав шлюб. В період шлюбу у них народилось двоє синів : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Родина жила у житловому будинку за [ADDRESS], який належить йому на праві приватної власності. Проживали за рахунок підсобного господарства та доходів, які він отримував за ремонт автомобілів. В подальшому шлюбно-сімейні відносини між ним та відповідачкою не склались, оскільки остання почала зловживати алкогольними напоями та вести аморальний спосіб життя, що в свою чергу негативно почало впливати на відносини в родині. На початку травня 2013 року відповідачка забравши свої особисті речі та молодшого сина [PERSON], [INFO], виїхала в невідомому напрямку. В подальшому він дізнався, що [PERSON], проживає в [ADDRESS] з іншим чоловіком. Старший син [PERSON], [INFO], на даний час навчається у Київському транспортному економічному коледжі та проживає у гуртожитку. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити в повному обсязі. В своїх поясненнях посилалався на обставини викладені у позовній заяві в обґрунтування яких надав суду відповідні докази. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала частково посилаючись на те, що на даний час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. У шлюбі у них народились діти, а саме син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Тривалий час, її чоловік працював у м. Києві, а вона займалась домашнім господарством та вихованням дітей. Після отриманої травми в 2011 році, чоловік повернувся додому і почав зловживати алкогольними напоями. В стані алкогольного сп'яніння, застосовував до неї та дітей фізичне насильство, у зв'язку з чим вона була змушена піти із дому. На даний час, вона разом із сином [PERSON] проживає, в [ADDRESS] у свого знайомого. Син [PERSON] навчається та проживає в м. Києві і її відвідує на вихідних. Вважає, що чоловік, не зможе забезпечити належне виховання дітей в силу своїх психологічних особливостей тощо. Представник третьої особи : Органу опіки та піклування Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області у судовому засіданні зазначив, що матеріально-побутові умови проживання задовільні у обох батьків. Діти важко переносять розлучення батьків, однаково добре відзиваються про обох батьків, але більше схиляються до проживання разом із матір'ю. Суд, ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 163 СКсуд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і передачі її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Ураховуючи викладене та юридичну природу спірних правовідносин, під час вирішення питання щодо місця подальшого проживання дитини, зокрема відібрання малолітньої дитини від інших осіб, у яких вона проживає, судам слід повно встановити всі обставини, якими обґрунтовувались вимоги й заперечення сторін; врахувавши малолітній вік дитини, повно, всебічно, об'єктивно з'ясувати та належним чином перевірити, чи не стане для дитини психотравмуючим фактором зміна звичних для неї умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у одного з батьків належного контакту з дитиною та її прихильності до нього. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12.06.98 р. N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В січні 2013 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини. З припиненням шлюбно-сімейних відносин малолітній [PERSON], [INFO], залишився проживати разом із матір'ю [PERSON], неповнолітній [PERSON], [INFO] навчається та проживає в м. Києві. Сторони по справі в матеріально побутовому плані є рівними і створили сприятливі умови для проживання дітей. У той же час суд звертає увагу, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі їм дітей. Визначаючи особисті якості сторін як вихователів, суд враховує їх характеристики за місцем їх проживання та інші дані, які містяться в матеріалах справи. У висновку органу опіки та піклування Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області, зазначено, що малолітній [PERSON], [INFO], виявив бажання проживати разом із матір'ю. При розгляді справи, суд, за власної ініціативи, прийняв рішення про виклик до суду самих дітей в порядку ст. 171 СК Україниз метою врахування їх думки. У судовому засіданні діти, а саме [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у відсутності обох батьків, за участю та в присутності методиста з охорони дитинства Сквирського районного відділу освіти, з 25 річним педагогічним стажем, висловили свою думку стосовно місця проживання, а саме [PERSON], зазначив, що оскільки він навчається ДВНЗ «Київський транспортно-економічний коледж» за спеціальністю обслуговування та ремонт автомобілів, а батько також займається ремонтом автомобілів то він бажає проживати разом із ним, а матір він буде відвідувати у вихідні та святкові дні, [PERSON] категорично висловив свою думку про проживання разом із матір'ю. При наданні оцінки думки малолітніх дітей суд, враховує особливості психоемоційного стану дітей та те, що діти проживають разом із матір'ю. Суд вважає, що неприязні відносини між сторонами, про що вони неодноразово стверджували у судовому засіданні, негативно впливають на виховання дітей, насамперед на її психологічний стан. Доводи позивача про те, що відповідач не має постійного місця роботи та належного місця проживання, суд, вважає необґрунтованими, оскільки вони безперечно не свідчать про неможливість матері, забезпечити належний логляд та виховання за дитиною. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК Українимісце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихільність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровья та інші обставини, що мають істотне значення. Стаття 141 СК Українипередбачає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу Українибатьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 рокумалолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є санкцією відносно другого, оскільки як мати, так і батько люблять та піклуються про дітей, намагаються надати їм найкраще, створити найбільш сприятливі умови для виховання. На суд в даному випадку покладається обов'язок оцінити за своїм внутрішнім переконанням, заснованому не тільки на знаннях закону та судової практики, але й на знаннях життя, почуттях розумності та справедливості, надані сторонами доказами, та ухвалити обґрунтоване та законне рішення. При визначенні місця проживання дітей, суд враховує висновок органу опіки та піклування, який для суду є рекомендаційним, вік дітей, фізіологічні особливості розвитку, особисті якості батьків, викладені в характеристиках, створення останніми належних умов до виховання дітей та враховуючи, що в судовому засіданні було встановлено думку дітей то суд, вважає що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial