Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач не мешкає у будинку, що належить їй на праві приватної власності, за адресою: м. Лисичанськ, вул. Брянцевська, буд. 56 з березня 2010 р. по теперішній час. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про вселення у вказане житлове приміщення, бо позивачка перешкоджає його проживанню там. Представник позивачки-відповідачки у судовому засіданні первісний позов підтримала, зустрічний позов не визнала. Суду дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Доповнила, що відповідач-позивач мешкав у будинку як чоловік доньки позивачки-відповідачки, однак зараз шлюб є розірваним, є судове рішення про поділ майна подружжя, відповідач-позивач самостійно забрав належні йому транспортні засоби, перешкод у його проживанні вона ніяких не чинила. Сам відповідач-позивач мешкає по вул. Первомайській у будинку, який куплений за його гроші на ім'я сестри. Окрім того, відповідач-позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з позивачки-відповідачки витрат на поліпшення будинку. Представник відповідача-позивача первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав. Суду дав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові. Доповнив, що позивачка-відповідачка втручалася у стосунки своєї доньки і відповідача-позивача, влаштовувала скандали, тому він був вимушений піти мешкати до своїх батьків, там же мешкає і сестра зі своїм чоловіком. Судом досліджені наступні докази: довідки паспортної служби про реєстрацію, голів вуличного комітету; свідоцтво про право власності на будинок; технічний паспорт; рішення Лисичанського міського суду від 04.05.2012 р., 18.07.2012 р.; домова книга; копія позовної заяви від 16.02.2012 р.. Згідно ст. 405 ч.2 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні встановлено, що позивачка-відповідачка є власником будинку №56 по вулиці Брянцевська у м. Лисичанськ, в якому як чоловік доньки позивачки-відповідачки був зареєстрований відповідач-позивач. З березня 2010 р. відповідач-позивач без поважних причин у вказаному жилому приміщенні не мешкає, а тому втратив право користування ним, і первісний позов підлягає задоволенню. Суд вважає надані позивачкою-відповідачкою докази достатніми та переконливими. Викладені у первісному позові обставини підтверджуються довідкою голови вуличного комітету про відсутність відповідача-позивача за місцем реєстрації з березня 2010 р. (а.с.5), показаннями свідків [PERSON] і [PERSON], які пояснили, що ніяких скандалів чи сварок між сторонами не чули, відповідач-позивач не мешкає у будинку позивачки-відповідачки з березня 2010 р., забрав автомобілі, які до цього стояли на подвір'ї. З рішення Лисичанського міського суду від 04.05.2012 р. за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу вбачається, що він сам у позові послався на припинення шлюбних відносин у 2009 р. (а.с.10). З позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат на ремонт жилого будинку, який є спірним житлом, від 16.02.2012 р. вбачається, що він поданий за півроку до подання первісного позову, при цьому причиною не проживання за адресою реєстрації [PERSON] вказав тільки зіпсовані стосунки зі своєю дружиною та припинення шлюбних відносин. В судовому засіданні представник [PERSON] не зміг переконливо пояснити, яким чином той хоче отримати компенсацію за ремонт будинку, що є власністю іншої особи, і одночасно мешкати там. Не змогли пояснити це і свідки [PERSON]. Доказів відмови [PERSON] від вимог про стягнення витрат або залишення їх без розгляду за заявою [PERSON] суду не надано. Суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] сестри відповідачапозивача та її чоловіка, бо вони є як родичі відповідача-позивача є зацікавленими особами, і пояснили, що відповідач-позивач нібито мешкає по вул. Освобождьоній, 83, тоді як згідно довідки голови вуличного комітету від 06.11.2012 р. відповідач-позивач мешкає за адресою: м. Лисичанськ, вул.9-го Травня, буд.93. Також, свідок [PERSON] знає про причину переїзду відповідача-позивача нібито до своїх батьків тільки з його слів. За показаннями свідка [PERSON], [PERSON] нібито не пускала до будинку позивачка-відповідачка, але приїхав він не вселятися, а за своїми речами. Однак суд критично оцінює ці показання, бо доказів звернення до колишньої дружини відповідача-позивача чи позивачки-відповідачки з позовом про витребування особистого майна [PERSON] з чужого незаконного володіння суду не надано. Не були предмети особистого вжитку і предметом позову про поділ майна подружжя, як це вбачається з рішення Лисичанського міського суду від 18.07.2012 р.. Не зміг вказаний свідок і переконливо пояснити, чому [PERSON] зателефонувавши йому нібито після того, як позивачка-відповідачка вигнала його зі спірного будинку, просив дозволу переночувати по вул.. Освобождьоній, 83, якщо цей будинок належить батькові [PERSON]. Виходячи з цього, суд розцінює подання зустрічного позову про вселення як засіб тиску на позивачку-відповідачку у звязку із розглядом іншого позову, а не захист порушеного чи не визнаного права, тобто зловживанням процесуальним правом звернення до суду і недобросовісним здійсненням процесуальних прав, що суперечить ст.27 ч.3 ЦПК України. Тому у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. З [PERSON] на користь [PERSON] відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 107,3 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved