Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить поновити її на посаді помічника вихователя Борисівського дитячого ясла-садка "Сонечко" Татарбунарського району Одеської області та стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу, посилаючись на наступні обставини. 02 лютого 2009 року позивачка була прийнята на роботу в Борисівський дитячий ясла-садок "Сонечко" Татарбунарського району Одеської області помічником вихователя тимчасово на період декретної відпустки [PERSON] з 02 лютого 2009 року по 07 червня 2009 року. Незважаючи на те, що позивачка була прийнята на роботу тимчасово, по 07 червня 2009 року, на вищевказаній посаді вона продовжувала працювати по 20 квітня 2010 року, після цього їй була надана декретна відпустка у звязку з вагітністю та родами до досягнення дитиною 3-річного віку по 16 березня 2013 року. Після виходу з відпустки по догляду за дитиною, за ініціативою відповідача, відповідно наказу №19 від 18 березня 2013 року, позивачку звільнили з роботи за ст. 36 п.2 Кодексу Законів про працю України, а саме у звязку із закінченням терміну договору. В цей же день позивачка звернулася до керівництва відповідача з проханням надати їй іншу вакантну, на той час, посаду вихователя яслів-садка у звязку з тим, що вона навчається заочно на 4 курсі Одеського національного університету імені [PERSON] на геолого-географічному факультеті та зможе виконувати цю роботу, але керівництво відповідача їй в цьому відмовило. Позивачка вважає, що її звільнення є незаконним з огляду на наступне. Позивачка не могла бути прийнята на роботу тимчасово, оскільки відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 24.09.1974 року з слідуючими змінами та висновком Комітету Конституційного нагляду від 04.04.1971 року тимчасовими робітниками вважаються робітники, прийняті на роботу на строк до двох місяців. Відповідно до наказу відповідача, позивачка була прийнята на роботу відповідно до ст.23 КЗпП України на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Відповідач звільнив її за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. Але після закінчення строку трудового договору, який був укладений на період з 02 лютого 2009 року по 07 червня 2009 року, позивачка продовжувала працювати на займаній посаді по 20 квітня 2010 року, по день надання їй відпустки у звязку з вагітністю та пологами і трудовий договір з нею не був розірваний. Таким чином, позивачка вважає, що вона набула статусу постійного робітника і адміністрація дитячого закладу не мала права її звільнити за ст.36 ч.2 КЗпП України. Незважаючи на ці обставини, а також на те, що в дитячому закладі була робота, яку вона може виконувати, їй не запропонували цієї роботи та звільнили як тимчасового працівника, прийнятого на обумовлений строк. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача дитячого ясла-садка "Сонечко" в особі виконуючої обов'язки завідуючої [PERSON] позовні вимоги визнала частково, пояснивши, що вона не заперечує проти поновлення позивачки на роботі, однак на теперішній час в дитячому яслах-садку не має вакантних посад. Після виходу позивачки з відпустки по догляду за дитиною до 3-річного віку, в березні 2013 року в дошкільному закладі дійсно була вакансія вихователя, на яку можливо було перевести позивачку, однак керівництво районного відділу освіти, якому підзвітний дитячий дошкільний заклад, не рекомендувало їй робити вказаний перевод працівника, оскільки вона не має спеціальної освіти за фахом. Тому вона вимушена була звільнити позивачку з посади помічника вихователя, на якій була поновлена попередній працівник [PERSON], у зв'язку з закінченням строку договору. Представник співвідповідача Борисівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги визнав. Вислухавши пояснення та доводи сторін та представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вбачає правові підстави для задоволення позову. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Як вбачається з копії витягу з наказу №6 від 02.02.2009 року (а.с.6), [PERSON] прийнято на роботу тимчасово помічником вихователя дитячого ясла-садка "Сонечко" на час декретної відпустки помічника вихователя [PERSON] з 02.02.2009 року по 07.06.2009 року на 1 ставку. Копією трудової книжки позивачки серії АВ №591415 (а.с.7) підтверджується, що остання була звільнена з займаної посади у зв'язку з закінченням терміну трудового договору (ст.36 п.2 КЗпП України) на підставі наказу № 19 від 18.03.2013 року, про що свідчить запис за №2. На аркуші справи № 8 міститься копія заяви позивачки про надання їй відпустки по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку з 21.04.2010 року по 16.03.2013 року. Копія заяви позивачки про поновлення її на роботі після вищезазначеної відпустки від 18.03.2013 року міститься на а.с.9, в якій в.о. завідуючої ДНЗ "Сонечко" резолютивно відмовлено останній у зв'язку з тим, що вона була прийнята на роботу на період декретної відпустки основного працівника. Довідка Борисівської сільської ради Татарбунарського району №190 від 01.04.2013 року (а.с.10) свідчить про те, що [PERSON] дійсно в 2009 році працювала у дитячому садку "Сонечко" помічником вихователя і її заробітна плата за місяць складала 741 гривню згідно особового рахунку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу №6 від 02.02.2009 року позивачка була прийнята на роботу в Борисівський дитячий ясла-садок "Сонечко" Татарбунарського району Одеської області помічником вихователя тимчасово на період декретної відпустки [PERSON] з 02 лютого 2009 року по 07 червня 2009 року згідно ст.23 КЗпП України на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. 18.03.2013 року відповідач звільнив її за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку трудового договору. Однак, після закінчення строку трудового договору, який був укладений на період з 02 лютого 2009 року по 07 червня 2009 року, позивачка продовжувала працювати на займаній посаді по 20 квітня 2010 року, тобто по день надання їй відпустки у звязку з вагітністю та пологами і трудовий договір з нею не був розірваний. Згідно ч.1 ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень… Проте представником відповідача не наведено належних доказів щодо можливості звільнення позивачки за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України закінчення строку трудового договору, а судом їх не добуто. Більш того, судом встановлено, що після закінчення строку трудового договору - 07 червня 2009 року, трудові відносини фактично тривали і жодна із сторін не вимагала їх припинення, тому дія вказаного строкового договору, укладеного між сторонами по справі, вважається продовженою на невизначений строк, як передбачено ч.1 ст.39-1 КЗпП України. З огляду на вимоги закону та враховуючи обставини справи, суд не може визнати обгрунтованими дії відповідача і вважає, що позивачку звільнено незаконно. Згідно ч.ч.1,2 ст.235 КзпП України у разі звільнення без закон-ної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різ-ниці заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не бі-льше як за один рік… Таким чином, позивачка, яку звільнено з роботи незаконно, під-лягає поновленню на займаній посаді. А в звязку з цим, відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, на користь неї підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 березня 2013 року по 20 травня 2013 року в розмірі 1482 гривні, виходячи з наступного. Як вбачається з довідки Борисівської сільської Ради (а.с.10) середньомісячний заробіток позивачки складав 741 гривню, дану суму перемножуємо на 2 місяці (з дня звільнення по день винесення рішення суду) загальна сума складає 1482 гривні. Згідно п.п.2,4 ч.1 ст.367 КЗпП України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Тому суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в цій частині.

Outcome: approved