Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 13 в житловому будинку № 10 по вулиці Мира м. Лисичанська Луганської області. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідач є її дочкою, але не проживає за вказаною адресою з 2002 р. Позивач у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій позов підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача щодо заочного розгляду справи, суд згідно з вимогами статей 224, 225 ЦПК України проводить заочний розгляд справи та ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні були досліджені наступні докази: копії сторінок паспорту позивача; копія рішення Виконавчого комітету Лисичанської міської ради № 773 від 20.12.2011р. про призначення дитині статусу дитини позбавленої батьківського піклування; копія рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08.12.2011 р. у справі № 2-2373/2011 р. про позбавлення [PERSON] батьківських прав; копія рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 30.01.2012 р. у справі № 2-о/1214/30/2012 про призначення [PERSON] піклувальником над неповнолітньою дитиною; копія договору купівлі-продажу квартири від 09.01.2002 р.; копія технічного паспорта на квартиру; довідка КП ЛЖЕК № 1 № 23 від 18.03.13 р.; довідка ЛКП Паспортна служба № 419 від 19.03.2013 р. про осіб, зареєстрованих за адресою місцезнаходження вищевказаної житлової квартири. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані у квартирі 13 в житловому будинку № 10 по вулиці Мира м. Лисичанська Луганської області, право власності на яку зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі- продажу квартири від 09.01.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному округу [PERSON], та зареєстрований Лисичанським ДМКП БТІ в Реєстровій книзі за № 26 за реєстром № 565 від 15.01.2002 р. Відповідач є дочкою позивача і була за її згодою зареєстрована у зазначеній квартирі разом зі своїм сином [PERSON], [INFO], який є онуком позивача. Однак, за вказаною адресою позивач не проживає з 2002 року, що підтверджується довідкою КП ЛЖЕК № 1 № 23 від 18.03.13 р. (а.с. 12). Неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачкою, яка, після позбавлення його матері, [PERSON], батьківських прав (а.с. 6), є піклувальнимком дитини (а.с. 7). Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, власника не можна протиправно позбавити права власності або обмежувати в його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження майном належить власнику. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів існування поважних причин відсутності відповідача у вказаній квартирі понад один рік, суду не було надано, як не було надано і доказів існування у відповідача іншого права на користування спірним житловим приміщенням, набутого на підставі домовленості з його власником відповідно до вимог глави 6 ЖК України. Тому вимогу позивача про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, суд вважає обґрунтованою. На підставі ст.ст. 317, 321, ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved