Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-24 00:00:00

13.02.2012р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи приватного підприємця ( далі ФОП) [PERSON], в якому просить: 1.розірвати трудовий договір та змінити формулювання підстави її звільнення з п. 2 ст.40 КЗпП України (за невідповідністю займаній посаді \ на ст.38 КЗпП (за власним бажанням ); 2.змінити дату звільнення з ЗО листопада 2011 року на 13 люте 2012 року - дату звернення до суду ; 3.стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3960 гривень; 4.стягнути середній заробіток за весь час затримки при розрахунку в розмірі 2302,50 гривень; 5.вихідну допомогу в сумі 1000 грн.; 6. стягнути грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 322,60 грн. , а разом 7 585,10 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 06 липня 2011р. між нею та відповідачем - ФОП [PERSON] укладено письмовий трудовий договір № 14031100392 між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю №14031100392,який зареєстрований в Корабельному районному центрі зайнятості. 29.11.2011р. внаслідок різкого погіршення здоров'я, вона була вимушена звернутися до лікарні, після чого перебувала на лікарняному з 29.11.2011р. до 03.12.2011р. Телефоном повідомила відповідача про свою хворобу, на що їй було повідомлено про її звільнення. Від пояснень щодо підстав звільнення та від виплати заборгованої заробітної плати відповідач відмовилася; також відмовилася від видачі довідки про роботу та розмір невиплаченої зарплати. В кінці листопада 2011р. вона звернулася до прокуратури Корабельного району м. Миколаєва та до територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області. В ході проведеної ними перевірки було встановлено, що її звільнили з роботи на підставі наказу № 4 від 30.11.2011р. по п.4 ст.40 КЗпП України (у зв'язку з невідповідністю займаній посаді), в той час коли вона перебувала на лікарняному. Також встановлено, що відповідачкою, як приватним підприємцем, були порушені норми трудового законодавства, за що внесено припис та на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.І ст.41 КУпАП. Порушення виявилися в тому, що вона порушила вимоги ст. 44 КЗпГІ Україні, їй при звільнені , не було виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку та не була нарахована та не виплачена грошова компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки. Розмір вихідної допомоги становить 1000 гривень, а компенсація за невикористану відпустку - 322,60 гривень. На підставі викладеного просить змінити формулювання причин та дати звільнення, визнати її звільненою за власним бажанням на підставі ч.З ст.38 КЗпП України з дати подання позову до суду, тобто з ІЗ.02.2012р. Розмір невиплаченої їй заробітної плати з грудня 2011р. до лютого 2012р., який становить на її думку - 3960 гривень. Вважає, що формулювання причин її звільнення з роботи є неправильним й таким, що не відповідає нормам п.2 ст.40 КЗпП України, оскільки з таких підстав її могли звільнити внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності), а таких фактичних даних перевіркою не встановлено. Неправильне формулювання причин звільнення стало перешкодою для її подальшого працевлаштування на іншу роботу, у зв'язку з чим вона, на її думку, має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що за її підрахунками становить 2302,50 гривень. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка та її представник збільшили позовні вимоги та просили: змінити формулювання підстави її звільнення з п.2 ст.40 КЗпП України (за невідповідністю займаній посаді ) на ст.38 КЗпП України (за власним бажанням ), змінити дату звільнення з 30 листопада 2011 року на О6 грудня 2011 року; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по вересень 2011р., виходячи із зарплати у до суду в розмірі 2302,50 гривень, вихідну допомогу в сумі 1000 грн. та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період за 9 днів в сумі 414,45 гривні та компенсацію за неоплачений листок тимчасової непрацездатності. Відповідачка в судове засідання не з'явилася повторно. Про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином і від неї не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутністю. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 - 225 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторони, дослідивши наявні у справі докази, знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк, з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, як це передбачено ч.І ст. 233 КЗпП України. Як встановлено судом, відповідачка не надсилала наказ про звільнення позивача та не видавала трудової книжки, про порушене права вона дізналася з акту від 04.01.2012р. Територіальною державною інспекцією праці у Миколаївській області, який вона отримала 13.01.2012р. і з цього часу вона мала право звернутися до суду. Тому суд вважає, що строк звернення до суду, позивачка не порушувала. Згідно до ч.2,3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулювання чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах передбачених ч.2 ст.235 КЗпП України. Судом встановлено, що згідно з наказом № 2 від 06.07.2011 року [PERSON] була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів магазину «Конфетка», розташованого в м. Миколаєві, проспект Жовтневий, № 299. Відповідно до вимог п.6 ч.І ст.24 КЗпП України з нею, фізична особа приватний підприємець [PERSON], уклала письмовий безстроковий трудовий договір № 14031100392 від 06.07.2011р., який було зареєстровано в Корабельному районному центрі зайнятості у встановленому законом термін. ( а. с. 8) З матеріалів справи вбачається, що наказом № 4 від 30.11.2011 р. [PERSON] була звільнена з посади продавця продовольчих товарів на підставі п.2 ст.40 КЗпП України ( у зв'язку з невідповідністю займаній посаді ).( а. с. 14- 16 ) Відповідно до норм п.2 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування доступу до державної таємниці. Отже, для звільнення працівника за п.2 ст.40 КЗпП України основним є виявлена, тобто невідома під час прийняття працівника на роботу, невідповідність займаній посаді чи виконуваній роботі. Проте в ході проведеної 04.01.2012р. Територіальною державною інспекцією праці у Миколаївській області встановлено, що ФОП [PERSON] не було зазначено фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності \ продавець [PERSON] ке може належно виконувати покладені на неї трудові обов'язки чи їх виконання протипоказано за станом її здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких вона обслуговує. Згідно змісту наказу про звільнення [PERSON] була звільнена виявленою невідповідністю займаній посаді, а саме „крадіжка грошових коштів та підміна не облікового товару". Тобто факти, які як зазначено у наказі про звільнення, стали підставою для звільнення позивачки з роботи за п.2 ст. 40 КЗпП України, суд вважає, не вказують на невідповідність займаній посаді чи виконуваній роботі, а лише свідчать про порушення трудової дисципліни, а тому не можуть бути підставою для звільнення позивача за п.2 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з невідповідністю займаній посаді. Крім того, гарантія ч.2 ст. 40 КЗпП України передбачає, якщо неможливо перевести працівника, з його згоди, на іншу роботу. В ході проведеної перевірки державному інспектору праці приватним підприємцем не було надано наявних документів які б свідчили про пропозиції продавцю [PERSON] обійняти іншу наявну посаду ( у першу чергу по спеціальності, у другу будь-яку іншу роботу) .( Акт перевірки Територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області №14-01-066/0001 від 04.01.2012р.) ( а.с. 14 -16 ) З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що є підстави для зміни формулювання підстав звільнення [PERSON] з роботи з п.2 ст.40 КЗпП України на 38 КЗпП України (за власним бажанням), у зв'язку з тим, що її звільнення є неправильним і таким, що не відповідає чинному законодавству та дати звільнення з 30.11.2011р. на 06.12.2011р. тобто останній день її находження на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АБИ № 92357 Є. ( а. с. 9 ) За підсумками проведеної перевірки державним інспектором праці від 04.01.2012р. з метою усунення виявлених порушень законодавства України про працю фізичній особі-підприємцю [PERSON] внесено припис та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.І ст.41 КУпАП від 04.01.2012р., який направлений до Корабельного районного суду м. Миколаєва. 10.02.2012р. суддею Корабельного районного суду м. Миколаєва винесено постанову, якою [PERSON] визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.І ст.41 КУпАП за порушення вимог чинного законодавства України про працю, а саме порушення норми ст. 116 КЗпП України, відповідно до наказу № 4 від ЗО.ІІ.2011р. звільнила з посади продавця продовольчих товарів було [PERSON], при цьому їй не була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, крім того в порушення ст.116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» [PERSON] не було проведено нарахування та виплата компенсації за дні не використаної щорічної відпустки в кількості 9 днів, в порушення вимог ч.2 ст.ЗО Закону України «Про оплату праці» протягом липня-листопада 2011р. не велися табеля обліку використання робочого часу найманої працівниці [PERSON] В зв'язку з чим відповідачці накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень. ( а. с. 17) Постанову відповідачка не оскаржувала і вона набрала законної сили. Оскільки постанова в адміністративній справі набрала законної сили, то у відповідності до ч. 4 ст.61 ЦПК України є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалена постанова з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому суд вважає встановленими факти порушення відповідачкою норм трудового законодавства, а саме норм ст.116 КЗпП України, не проведено нарахування та виплата компенсації за дні не використаної щорічної відпустки з кількості 9 днів, відповідно до ч.І ст.21 Закону України „Про відпустки». Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Розмір невиплаченої щорічної відпустки [PERSON] при звільненні, як це встановлено актом перевірки № 14-01-066/0001 від 04.01.2012р та постановою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.02.2012р. складає 9 днів, а розмір грошової компенсації - 414,45 гривень ( 46,05грн.х 9дн.), а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідачки як роботодавця. Що стосується заборгованості по зарплаті за липень-грудень 2011о.,то суд вважає, що в цій частині позивачці треба відмовити, через те, що позивачка ніяких доказів про нарахування, однак не виплачену заробітну плату суду не надала. Це підтверджується Актом перевірки № 14-01-066/0001 від 04.01.2012р Територіальної державної інспекції праці у Миколаївській області, яким також встановлено, що первинних бухгалтерських документів щодо нарахування та виплати заробітної плати, унеможливлює зробити висновок про порушення (або навпаки) законодавства про працю, оскільки за умовами п. б «Положення про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 50 від 18.01.2003р. при проведенні перевірок державні інспектори праці ознайомлюються з документами, інформацією та матеріалами, ведення яких передбачено законодавством України про працю. На підставі тільки досліджених документів, інспектор праці може зробити висновок. Однак документів, які б підтверджували, що [PERSON]В, нараховувалася, однак не виплачувалася заробітна плата інспекція не виявила. ( а. с. 10-11) Дійсно, відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.п.1,2,6 ,ст.40 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Однак позивачка просить змінити підстави припинення трудового договору з п. 2 ст. 40 КЗп П України На ст. 38 КЗпП України, яка не передбачає виплату вихідної допомоги працівникові , а тому суд вважає в цій частині позовних вимог [PERSON] відмовити. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, організації, установи, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений законом термін виплатити не оспорюванні суми. Згідно з нормами ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у ст.116 КЗпП України при відсутності спору підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З наданого листка непрацездатності серії №929576 на ім'я [PERSON], вбачається що на день видачі наказу про звільнення позивача. вона знаходилася на лікарняному, а ч.З ст.40 КЗпП України не допускає звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності. Таким чином дата звільнення позивачки - ЗО листопада 2011 року" є незаконною та підлягає скасуванню. Відповідно до ч.З ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Як встановлено судом на день звернення до суду, остаточний розрахунок, з позивачем проведений не був., тому розмір середнього бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Як встановлено судом на день звернення до суду, остаточний розрахунок з позивачем проведений не був., тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з ЗО.11.2011р. до 13.02.2012р. становить 2348,50 гривень. Розрахунок середнього заробітку проведено відповідно до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати " та зроблений наступним чином: за грудень 2011р.-1013,10 гривень (22 робочі дні х 46,05грн. розміру оплати за робочий день); січень 2G12p.- 967грн.20 днів х46,05 грн.); лютий 2012р.- 368,40 грн.(8 днів х 46,05 грн.). Відповідно до ст. 50 Закону України «Про матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» виплати призначаються та надаються за основним місцем роботи застрахованої особи. Призначення матеріального забезпечення проводиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 із змінами та доповненнями та є повною або частковою компенсацією втрачено заробітку. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] видавався листок непрацездатності з 29.11.2011 року по 05.12.2011р. ( а.с.9 ), однак за постійним місцем роботи не компенсували втрачений заробіток у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю. В зв'язку з викладеним, суд вважає що є законні підстави для задоволення позову в частині стягнення компенсації за лікарняний у сумі 226,50грн, (4960:109x5), а разом 2989,45 грн.( 2348,50+226,50+414,45). У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 214,46 грн.

Outcome: partial