Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-27 00:00:00

У липні 2012 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.07.2007 між ТОВ «Комерційний Банк «Дельта» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та відповідачем було укладено Кредитний Договір № 001-14057-150707, відповідно до умов [PERSON] відкрив відповідачу картковий рахунок, а також надав йому відновлювальну кредитну лінію, ліміт якої розраховується банком самостійно. Відповідно до [PERSON] відповідач був зобовязаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами. Оскільки, відповідач, не виконує належним чином взяті на себе кредитні зобовязання, позивач просив суд стягнути з нього суму заборгованості у розмірі 26\~897,24 грн. Відповідачем було подано зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 25.09.2012, занесеною до журналу судового засідання вимоги за зустрічним позовом обєднані в одне провадження з вимогами за первісним позовом. Представник позивача в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. В пункті 4 позовної заяви заявили про розгляд справи за відсутності представника. В судовому засіданні 14.03.2013 представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, проти задоволення позову заперечував. Вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вказала, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають задоволенню, послалася на те, що сума заборгованості не відповідає дійсності, розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору. Самі ж умови договору не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів», а тому кредитний договір має бути визнано недійсним. Підтримала вимоги за зустрічним позовом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. 15.07.2007 між ТОВ «Комерційний Банк «Дельта» та відповідачем було укладено Договір № 001-14057-150707, відповідно до умов [PERSON] відкрив відповідачу картковий рахунок, а також надав йому відновлювальну кредитну лінію, ліміт якої розраховується банком самостійно. Відповідно до [PERSON] відповідач був зобовязаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами. З умовами договору [PERSON] був ознайомлений, ним він підписаний. Відповідно до п. 1.2 Статуту Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» воно є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта». Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 21.05.2012, сума заборгованості відповідача складає 26\~897,24 грн., а саме: 10\~554,54 грн. тіло кредиту, 4\~545,35 грн. заборгованість за відсотками, 11\~797,35 заборгованість за комісіями, 750,00 грн. - пеня. За своєю правовою природою договір від 15.07.2007 є поєднанням договору касового обслуговування та кредитного договору. Вказаний договір не містить таких умов як розмір процентної ставки по кредиту, комісії, пені. Вказані умови визначені в документі під назвою «Тарифи», який був підписаний відповідачем. Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості суд дійшов висновку про те, що він не відповідає умовам договору, сума заборгованості вирахувана неправильно. Відповідно до виписки по рахунку з платежів відповідача утримувались транзакціонні витрати з СКС (а. с. 37), комісія за зняття готівки як в банкоматах позивача так і в інших банкоматах. Ані договором, ані «тарифами» ці платежі не передбачені, в розрахунку заборгованості вони не відображені, що унеможливлює вирахування правильного розміру заборгованості. З наданого розрахунку та пояснень представника банку вбачається, що в стовпчику 4 розрахунку (а. с. 6) зазначено розмір тіла кредиту на початок місяця. Розмір відсотків (стовпчик 8) вираховується за формулою: тіло (с. 4)*19,9% річних/365 днів у року*кількість днів у місяці (с. 3). Однак, суми зазначені у стовпчику 8 не відповідають розрахунку. У відповіді банку від 06.03.2012 (а. с. 35) вказується, що з 01.08.2008 позивачем збільшено плату з 2,99 % щомісячно до 3,99 %щомісячно, однак суду не надано доказів правомірності такого підвищення та досягнення згоди сторін, а саме не надано підписаної додаткової угоди або доказів направлення відповідачу повідомлення або доказів розміщення цієї інформації на сайті банку. Згідно з п. 2.7 договору встановлено черговість направлення внесених коштів на погашення заборгованості, що передбачає направлення на: 1) погашення плати за прострочену заборгованість; 2) сплату прострочених процентів; 3) погашення простроченої заборгованості за кредитною лінією (прострочене тіло); 4) сплату поточних процентів; 5) погашення поточної заборгованості за кредитною лінією (тіло); 6) сплата комісій за розрахунково-касове обслуговування; 7) решта коштів зараховується на рахунок. Тобто в першу чергу кошти направляються на погашення плати за прострочену заборгованість, однак ані договором, ані тарифами не визначено, що є платою за прострочену заборгованість. Комісія визначена в п. 1.1 тарифів названа як «плата за обслуговування кредитного залишку», що не є простроченою заборгованістю. Пунктом 2.12 договору встановлено обовязок держателя здійснювати оплату «вартості послуг при здійсненні розрахунково-касового обслуговування». Як вбачається з наданого банком розрахунку, рядок 32 (а. с. 6) платіж в сумі 1400 грн. направлено на погашення простроченої комісії, тобто порушено порядок встановлений п. 2.7 договору, що передбачає спрямування коштів на погашення прострочених процентів, простроченого тіла кредиту, поточних процентів, а потім вже інших платежів. Таким чином, наданий розрахунок не дає суду можливості визначити суму заборгованості ані за кредитною лінією (тіло), ані за процентами та комісіями. Судом було неодноразово визнано явку представника позивача в судове засідання обовязковою для надання пояснень щодо суми заборгованості, а також неодноразово пропонувалось надати розрахунок, з якого було б зрозуміло розмір заборгованості суду та іншим учасникам процесу. Представником позивача розрахунок надано не було, що унеможливлює визначення та доведення розміру наявної заборгованості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні вимог позивача за первісним позовом про стягнення кредитної заборгованості належить відмовити у звязку з їх необґрунтованістю. Відповідачем заявлено зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним з посиланням на те, що його умови не відповідають нормам цивільного законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач посилається на те, що в письмовій формі не були узгоджені всі істотні умови договору. Частиною 1 статті 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи сторонами підписано договір № 001-14057-150707 від 15.07.2007 який за своєю правовою природою обєднує договір кредиту та договір на відкриття карткового рахунку. Відповідачем в цей же день заповнювалась анкета позичальника та підписувались «Тарифи». Окрім цього, сторони в період з 15.07.2007 до 30.07.2010 виконували зобовязання за вказаним договором, відповідач сплачував платежі, а позивач приймав їх та зараховував на рахунок. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом відповідач вказує незгоду з умовами договору і вказує, що його умови не відповідають законодавству. Однак вказані обставини не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки такі підстави перелічені у ст. 215, 222, 223, 229 235 ЦК України. Вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні вимог за первісним позовом та за зустрічним позовом належить відмовити за необґрунтованістю. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed