Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, де зазначає, що з 01 червня 2010 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідувача господарством з посадовим окладом 3000 гривень. У червні 2011 року він отримав заробітну плату меншу, чим передбачено штатним розписом, але не звернув на це уваги, оскільки вважав, що у наступному місяці йому доплатять. У липні 2011 року із розрахункового листа він дізнався, що його перевели на посаду робітника з комплексного прибирання, хоча у цей період він виконував роботу завідувача господарством. Вважає, що наказ від 01 березня 2011 року про його переведення з посади завідувача господарством на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями з посадовим окладом у розмірі 1800 гривень є незаконним, оскільки згоду на переведення на іншу роботу він не давав. Просить зобов'язати відповідача поновити його на посаді завідувача господарством, зробити перерахунок його заробітної плати з часу переведення на іншу роботу з виплатою різниці та стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 5000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги, крім поновлення на роботі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що вимоги [PERSON] є необгрунтованими, оскільки не підтверджені жодним доказом і, крім того, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Просить у позові відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON]. дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач 01 червня 2010 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідувача господарством з посадовим окладом 3000 гривень. Наказом №49-к від 01 березня 2011 року позивача, за його заявою, з 01 березня 2011 року переведено на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями з посадовим окладом 1800 гривень. 12 січня 2012 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Оспорюючи незаконність Переводу на іншу роботу позивач посилається на те. що згоду на переведення на посаду робітника з комплексного прибирання не давав.заява на перевід написана не ним, а іншою особою. Крім того стверджує, шо з 01 червня 2010 року по день звернення до суду виконував обов'язки завідувача господарством, а про те, що його 01 березня 2011 року переведено на іншу роботу дізнався лише у липні 2011 року. З таким твердженням позивача суд не погоджується. Так, наказ про перевід позивача на іншу роботу від 01 березня 2011 року виданий на підставі особистої заяви [PERSON] У цей же день останній був ознайомлений з наказом, що підтверджується його підписом. Допитаний в якості свідка [PERSON]. який працює начальником відділу кадрів товариства «Вішва Ананда». пояснив, що 01 червня 2010 року позивач був прийнятий на роботу на посаду завідувача господарством, а 01 березня 2011 року , на підставі особистої заяви, був переведений на посаду робітника комплексного прибирання. Заяву про перевід позивача на іншу роботу надав до відділу кадрів [PERSON], який на той час був його керівником. Свідок [PERSON] пояснив, що працював у товаристві «Вішва Ананда» керуючим агробазою, а позивач був завідувачем господарством. У березні 2011 року свідок був переведений на посаду завідувача господарством, а позивач - на посаду робітника комплексного прибирання. Про це він повідомив [PERSON], який відповів, що з наказом не згоден. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня. коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушення свого права позивач дізнався або повинен був дізнатися 01 березня 2011 року, а до суду звернувся лише 31 серпня 2011 року, тобто з порушенням строків, передбачених ст.233 КЗпП України. Питання про поновлення пропущеного процесуального строку не ставить. Згідно вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача наполягає у відмові в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed