Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-18 00:00:00

до Козелецького районного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 лютого 2007 року [PERSON] подарував на день народження [PERSON] грошові кошти в сумі 30\~000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп., про що у простій письмовій формі було укладено договір дарування. Сторони домовилися, що обовязок організації нотаріального посвідчення договору покладається на відповідача. З лютого 2007 року по жовтень 2007 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією виконати свій обовязок, однак відповідач, не заперечуючи свій обовязок, постійно ухилявся від його виконання. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що дійсно подарував кошти [PERSON] та взяв на себе обовязок організувати нотаріальне посвідчення договору дарування, проте в нього спочатку не було коштів, а потім можливості виконати взятий на себе обовязок. Відповідач визнав позов та не заперечував проти його задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. 5 липня 2012 року Козелецький районний суд Чернігівської області під час судового розгляду справи по суті на місці ухвалив відмовити у прийнятті визнання позову відповідачем та продовжив розгляд справи. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області 5 липня 2012 року до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] (дружина [PERSON]) та [PERSON] (чоловік [PERSON]). [PERSON] в засіданні 19 липня 2012 року пояснила суду, що вона є матірю [PERSON] та також була присутньою на її дні народженні, коли за попереднім погодженням з нею її чоловік подарував доньці грошові кошти в розмірі 30\~000.00 гривень. [PERSON] в судове засідання не зявився. За клопотанням позивача в судовому засіданні в якості свідків 5 липня 2012 року були допитані [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що були свідками того, як на тридцятиріччя [PERSON] її батько [PERSON] подарував кошти. При цьому, сума коштів була озвучена при врученні в якості подарунка, який був завернутий. Підтвердити факт, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору свідки не змогли, так як взагалі не володіють будь-якою інформацією щодо цього. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір дарування грошових коштів в сумі 30\~000.00 гривень. В преамбулі зазначеного договору вказано, що сторони попередньо ознайомлені із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такі вимоги містить Цивільний кодекс України (надалі ЦК України), відповідно до положень якого правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Ч. 1 ст. 718 згаданого кодексу передбачено, що дарунком можуть бути, зокрема, гроші. Ч. 5 ст. 719 ЦК України встановлено вимоги до форми договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Так, ці договори укладаються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. До валютних цінностей згідно з п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року відноситься, зокрема, валюта України (гривня). Оскільки договір дарування від 24 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений на суму 30\~000.00 грн., відповідно до приписів ч. 5 ст. 719 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Аналізуючи договір дарування грошових коштів від 24 лютого 2007 року, укладений між сторонами по справі, суд дійшов висновку, що цей договір є одностороннім. Згідно зі ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та у разі наявних письмових доказів про узгодження сторонами усіх істотних умов договору, при цьому повинно мати місце ухилення однією зі сторін від нотаріального посвідчення договору. Абз. 3 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 встановлено, що при розгляді справ, повязаних з визнанням правочину дійсним, суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У позовній заяві позивач стверджує, що вона декілька разів вчиняла дії, спрямовані на нотаріальне посвідчення договору дарування грошових коштів від 24 лютого 2007 року, проте відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору. Ст. 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивачем не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір (зверталася до нотаріуса, надсилала відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно зявиться відповідачеві для нотаріального посвідчення договору), щоб свідчило про те, що ухилення від нотаріального посвідчення договору було одностороннім (мало місце лише з боку відповідача), а не було двостороннім (мало місце як з боку позивача, так і з боку відповідача). Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed