Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-06 00:00:00

16 січня 2013 року позивач [PERSON] заявила позов до товариства з обмеженою відповідальністю Першотравенський ремонтно-механічний завод про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що пропрацювавши на даному підприємстві в тяжких умовах майже 10 років вона отримала професійні захворювання, на підтвердження чого підприємством було складено акт форми П-4 від 25 лютого 2011 року. 04 квітня 2011 року висновком МСЕК, їй первинно було встановлено 65% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Вважає, що їй професійним захворюванням спричинено моральну шкоду, яку оцінює в 6500 гривень. З врахуванням викладеного позивач просить суд стягнути на її користь у відшкодування моральної шкоди 6500 гривень з ТОВ Першотравенський ремонтно-механічний завод. У судове засідання позивач не з'явилася, направила суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача ТОВ Першотравенський ремонтно-механічний завод [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позовна заява є необгрунтованою та безпідставною оскільки ТОВ Першотравенський РМЗ створено на підставі рішення загальних зборів засновників 20.07.2006 року. Згідно до Статуту заново створене підприємство не відповідає за зобовязаннями Засновників. Відповідно до інформаційної довідки про умови праці від 30.09.2010 р. №22-43-2080 та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 25.02.2011 року [PERSON] працювала на різних підприємствах за професіями електрозварювальник, електрогазозварювальник у шкідливих умовах на протязі 34 років 4 місяців з них на ТОВ Першотравенський РМЗ 4 роки 1 місяць. Вважає, що наявність факту моральної шкоди, яка як певний психічний стан особи може бути встановлено лише за висновком медико-соціальної експертної комісії, у відповідність до ст.ст.59,145 ЦПК України та п\\п д п.1.1.Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого наказом МОЗ України №212 від 22.11.1995 року. Позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під розпис, в порядку передбаченому ст..29 КЗпП України про шкідливі умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров'я та пов'язані з цими умовами праці пільги та компенсації. Таким чином сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванню чи іншому ушкодженні здоров'я працівника при виконанні ним трудових обовязків. Застосовуючи норми ст..237-1 КЗпП України, які не поширюються на правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем, позивач не врахував положення ст..9 цього [PERSON] та те, що ці правовідносини регулюються законами України з окремих видів загальнообовязкового державного страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообовязкового державного страхування, зокрема [PERSON] України Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. [PERSON], яка передбачає обовязок роботодавця по відшкодуванню шкоди завданої здоров'ю працівника при виконанні ним трудових обовязків, поряд с Фондом (чи окремо від нього) немає, оскільки параграф 2 глави 82 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи не поширюється на випадки, які виникли на виробництві із застрахованими особами. Тобто з 01.01.2008 року на території України законодавчо скасоване відшкодування моральної шкоди, завданої застрахованому працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обовязків. Крім того згідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до міського суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дана правова норма є спеціальною нормою трудового права, яка регулює правовідносини про відшкодування даного виду моральної шкоди, а тому застосування норм трудового права можливе лише за умови дотримання передбачених тим же трудовим законодавством строків звернення до суду. Позивачем не надано доказів та не доведено в суді того, що внаслідок психічних переживань настали негативні наслідки для його здоров'я у вигляді каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я (психічного захворювання тощо), а тому у позивача не було правових підстав стверджувати про відсутність строків позовної давності з посиланням на п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, нормою якого встановлено таке положення лише щодо вимог про відшкодування шкоди внаслідок якої наступило каліцтво чи інше ушкодження здоров'я , а не навпаки: коли внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я наступила шкода ( в тому числі моральна). Прохав суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування морально шкоди відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та обставини. Згідно до матеріалів справи [PERSON], перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ Першотравенський ремонтно-механічний завод захворіла на професійні захворювання: вібраційна хвороба другої ст.. з синдромами: радикулопатія S1, S2, S3 зліва і С6, С7 справа з помірними статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу ПФС першого ст., деформуючого артозу і періартрозу ліктьових і колінних суглобів (ПФ першого ст.), лівобічного кульшового періартрозу ПФС першого-другого ст., виражене варикозне розширення вен нижніх кінцівок з часто рецидивуючою трофічною виразкою в ділянці правої гомілки, ХВН справа 2Б, зліва 2А ст., хронічний бронхіт, ЛН першого ст., нейросенсорна приглухуватість першого ст. ( з легким зниженням слуху), про що складено акт розслідування хронічного професійного захворювання від 25 лютого 2011 року. За висновком МСЕК від 04 квітня 2011 року їй встановлено 65% стійкої втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. Оскільки вона є застрахованою особою відповідно до [PERSON] України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності їй призначені ВВД ФССНВУ у місті Першотравенську передбачені вказаним [PERSON] страхові виплати, але не відшкодовано спричинену їй моральну шкоду, яку вона несе внаслідок втрати здоров'я, у неї захворювання органів слуху, дихання, суглобів, вона на 65 % втратила професійну працездатність, змушена постійно тривалий час лікуватися, несе фізичні та моральні страждання, що змінили звичний уклад її життя, примусили докладати додаткові зусилля для організації її подальшого життя. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/шкоди розяснено , що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У п. 16 цієї постанови зазначалось про тримісячний строк позовної давності. 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.Одним із завданням цього [PERSON] та обовязку Фонду було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. У зазначеному [PERSON] строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди не передбачені. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 березня 1992 року №6 (з відповідними змінами) Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України „Про внесення змін до Закон України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності, яким були виключенні статті [PERSON] стосовно обовязку відшкодування Фондом моральної шкоди. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 вказані зміни визнані конституційними, оскільки громадяни, які постраждали від нещасного випадку на виробництві чи внаслідок професійного захворювання, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу/роботодавця/. Крім цього, [PERSON] від 28 грудня 2007 року № 107 У1 з п.3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної/немайнової/ шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008(справа про страхові виплати) зазначив, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу/роботодавця/. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 передбачало тлумачення діючих на той час положень [PERSON] України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності з приводу страхової виплати моральної шкоди потерпілим на виробництві, тоді як рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008/ від 08 жовтня 2008 року містить висновок про конституційність положень [PERSON] України Про внесення змін до [PERSON] України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань ,які спричинили втрату працездатності, який набрав чинності з 20 березня 2007 року, яким були виключенні статті [PERSON] стосовно обовязку відшкодування Фондом моральної шкоди. Тобто вказані рішення Конституційного Суду мають різні правові підстави. Частина 1 ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 ст.153 КЗпП України покладено на власника або уповноважений ним орган. У зв'язку з тим, що відповідно до ст..237-1 КЗпП України відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому вказаною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як установлено судом, втрата працездатності позивачки настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання [PERSON] в період виконання нею роботи електрогазозварювальника, і моральну шкоду їй заподіяно ушкодженням здоров'я, повязаним із виконанням трудових обовязків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці. Посилання ТОВ Першотравенський РМЗ на те, що позивачка хворіє на професійні захворювання з 1987 року суд не бере до уваги, поскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] 04 квітня 2011 року. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинні відшкодувати позивачу відповідачі, як власники підприємств, які не створили працівнику безпечні умови праці, що підтверджується актом форми П-4 від 25 лютого 2011 року, що призвело до ушкодження здоров'я [PERSON] на виробництві та її моральних страждань. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на її користь 6500 гривень за 65% втрати професійної працездатності, за які їй відповідачем моральна шкода не відшкодована. На підставі викладеного,

Outcome: approved