Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-27 00:00:00

14.12.2012 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з вказаним позовом. Вказав, що 01.08.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», найменування якого з 17.06.2009 року у відповідності до вимог Закону про акціонерні товариства» було змінено на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №46/МБ-059.07.1 від 01.08.2007 року та підписана Додаткова угода до цього договору, згідно п. 1 якої Банк надав позичальнику [PERSON] кредит в сумі 6000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 24% річних, строком з 01.08.2007 року по 29.07.2009 року. Станом на 22.05.2012 року сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягала стягненню з [PERSON] складала 46602 долари 98 центів США, з яких: - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом -45424 доларів 14 центів США; - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами 688 доларів 26 центів США; - сума річних від суми простроченого кредиту 187 доларів 73 центи США; - сума трьох процентів річних від суми прострочених процентів 2 долари 82 центи США, яку (46602 долари 98 центів) просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь, а також 3 219 грн. судових витрат. 28.02.2013 року представник позивача ПАТ «Родовід Банк» змінив позовні вимоги та просить стягнути на його користь суму заборгованості за кредитним договором на дату розрахунку 14.12.2012 року пені та трьох відсотків річних 4329 доларів 60 центів США. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила, що вона виконала зобовязання в частині сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Щодо стягнення пені та трьох відсотків річних дана заборгованість сталась не з її вини, а позивач, не дивлячись на тяжкі сімейні обставини, повязані з її хворобою відмовився провести реструктуризацію боргу. Позивачем пропущено строк позовної давності, а тому у позові просить відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Так, 01.08.2007 року між сторонами по справі укладено Кредитний договір та додаткову угоду до Кредитного договору, згідно з умовами яких позивач «Родовід Банк» надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 6000 доларів США зі сплатою 24% річних строком з 01 серпня 2007 року по 29 липня 2009 року. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запере-чення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Строк виконання кредитного договору сплинув 29.07.2009 року, а позивач звернувся до суду з метою стягнення нарахованої пені та трьох відсотків річних 14.12.2012 року, тобто майже через три з половиною року, в той час, як згідно ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( пені) застосовується позовна давність в 1 рік. Згідно ч. 31 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», вбачається , що»враховуючи п. 7 частини 13 статті 11 Закону України»Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позов на давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Так як зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливає і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо), положення п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються і до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що на даний час зобовязання по погашенню заборгованості по тілу кредиту та відсотків за користуванням кредитом виконані повністю. Щодо прострочень по погашенню заборгованості за кредитним договором судом встановлено, що з метою урегулювання погашення заборгованості і недопущення наступних прострочень [PERSON] неодноразово, як в усній так і у письмовій формі зверталась до банку з проханням пролонгації договору, надання кредитних канікул, проведення перерахунку, про що не заперечує в судовому засіданні представник відповідача , проте, позивач на уступки не пішов, на жодне письмове звернення відповіді не надав . Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації ( понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором ( п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішення суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших підстав, які мають істотне значення. Отримавши від позивача кредит 6000 доларів США, які згодом [PERSON] повернула зі сплатою 24 % річних ( прибуток банку), позивач в якості компенсації за прострочення платежів, яка була подвійно нарахована за певний період (обчислена неправильно) та майже у вісім разів перевищувала суму отриманого кредиту, не понісши від цього договору жодних збитків намагався отримати надприбуток, не врахувавши звернень відповідачки [PERSON] до Банку у звязку з її сімейними обставинами (станом здоровя), тому такі дії позивача суд вважає незаконними і такими, що не можуть захищатися законом. На підставі викладеного і ст.ст. 256-258, 549-551 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed