Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-10 00:00:00

У червні 2012 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що 12 квітня 1991 року помер [PERSON], який проживав у [INFO]. Після його смерті вони як дружина та син у встановлений законом строк прийняли спадщину, кожний по ? частки житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами: сарай, погріб, вбиральня, веранда, що знаходяться за адресою: село Богданівка Броварського району Київської області, вулиця Матросова, 36, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 28 січня 1992 року Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрованим у [PERSON] сільській раді Броварського району Київської області 03 лютого 1992 року та у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації 05 липня 1995 року. Власником іншої ? частки вказаних вище житлового будинку, господарських будівель та споруд є відповідач [PERSON] У ст. 30 ЗК України (1990 року), чинного на момент набуття ними права власності на частину житлового будинку, визначалося, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі чи споруди. Згідно із ст. 42 цього ж Кодексу громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих обєктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. 22 лютого 2000 року виконком [PERSON] сільської ради Броварського району Київської області прийняв рішення, яким передав у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,2500 га за місцем знаходження зазначеного будинку, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. При прийнятті цього рішення сільською радою не був врахований той факт, що вони (позивачі) є співвласниками житлового будинку і господарських будівель, розташованих у селі Богданівка Броварського району Київської області по вулиці Матросова, 36, та мають право на частину цієї земельної ділянки. Дане рішення прийняте всупереч вимогам закону, тому воно підлягає скасуванню. На підставі цього оспорюваного рішення на імя відповідача [PERSON] було виготовлено та видано 30 листопада 2000 року державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 024639 на земельну ділянку площею 0,2500 га, цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: Київська область Броварський район, село Богданівка, вулиця Матросова. Державний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №\~1865. Вказаний державний акт на право власності на землю виготовлений та виданий без встановлення межових знаків і погодження меж земельної ділянки з ними як суміжними землекористувачами, з порушенням вимог п. 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04\~червня 1999 року за № 354/3647. Згідно із ст. 155 ЗК України (2001 року) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За змістом ст. 158 цього ж Кодексу земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками вирішуються виключно судом. Відповідно до довідки виконкому [PERSON] сільської ради № 2946 від 17 грудня 2008 року житловий будинок по вулиці Матросова, 36 у селі Богданівка Броварського району розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2006 року сторонам у конкретне постійне користування були виділені житлові приміщення у вищевказаному будинку. Оскільки земельна ділянка не була розподілена відповідно до розміру часток кожного із співвласників будинку, порушується їхнє право на отримання у власність частки земельної ділянки за місцем знаходження належної їм на праві власності частини житлового будинку. Просили визнати недійсними рішення [PERSON] сільської ради Броварського району Київської області № 57 від 22 лютого 2000 року в частині передачі відповідачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га, цільове призначення для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: Київська область, Броварський район, село Богданівка, вулиця Матросова, і державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 024639 на вказану земельну ділянку площею 0,2500 га, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1865. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також вони пояснили, що про порушення прав на частину земельної ділянки та існування оспорюваного державного акта на право приватної власності на землю позивачам вперше стало відомо у квітні 2011 року. Одразу ж за захистом свого права вони звернулися до суду з позовом, у якому ними ставилась вимога про скасування державного акта на право власності на землю без визнання недійсним рішення [PERSON] сільської ради Броварського району Київської області № 57 від 22 лютого 2000 року, на підставі якого відповідачу [PERSON] і був виданий державний акт. Рішенням суду у задоволенні позову щодо скасування державного акта на право власності на землю їм було відмовлено, оскільки вирішення цього питання неможливе без вирішення питання про скасування правових підстав видачі державного акта, тобто рішення органу місцевого самоврядування про передачу у приватну власність земельної ділянки. За таких обставин вважають, що строк позовної давності для звернення за захистом порушених земельних прав ними не пропущено. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідач [PERSON] сільська рада Броварського району Київської області в суд не зявилася, направила до суду заяву, у якій просить розглянути справу за відсутності їхнього представника та прийняти рішення згідно із вимогами законодавства України. Проти позову не заперечує. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували з підстав його необґрунтованості, оскільки будь-якого права на спірну земельну ділянку у позивачів не виникло. При переході до [PERSON] і [PERSON] права власності на частину житлового будинку у них виникло лише право на звернення до органу місцевого самоврядування для здійснення оформлення та посвідчення права на землю. Позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства. Крім того, позивачами пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом про визнання недійсними рішення та державного акта на право приватної власності на землю, що є ще однією підставою для відмови у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON] і [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 1992 року, як дружина та син померлого 11 квітня 1991 року [PERSON], є власниками ? частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями: сарай, погріб, вбиральня, веранда, що знаходяться за адресою: село Богданівка Броварського району Київської області, вулиця Матросова, 36. Кожному з них належить по ? частки цього нерухомого майна. Дане свідоцтво зареєстроване у [PERSON] сільській раді Броварського району Київської області 03 лютого 1992 року. Співвласником іншої ? частки зазначеного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями згідно із договором дарування від 05 грудня 1995 року є відповідач [PERSON]. Договір зареєстрований у [PERSON] сільській раді Броварського району Київської області 05 січня 1996 року за № 966. Раніше подарована [PERSON] ? частка нерухомого майна відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 1992 року в рівних частках належала [PERSON] і [PERSON] батькам померлого [PERSON] та відповідача [PERSON]. Рішенням девятої сесії ХХІІІ скликання [PERSON] сільської ради Броварського району Київської області № 57 від 22 лютого 2000 року Про передачу земельних ділянок у приватну власність від 22 лютого 2000 року № 57 у приватну власність безкоштовно відповідачу [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,30 га по вулиці Матросова у селі Богданівка Броварського району Київської області. 30 листопада 2000 року на підставі цього оспорюваного рішення [PERSON] одержала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 024639 на земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану на території села Богданівка по вулиці Матросова. Землю передано для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1865. Згідно із довідкою виконкому [PERSON] сільської ради Броварського району Київської області від 17 грудня 2008 року житловий будинок у селі Богданівка по вулиці Матросова, 36 розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Дана земельна ділянка перебувала у користуванні [PERSON], який помер 11 квітня 1991 року, як власника житлового будинку за вказаною вище адресою. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 17, ч. 2 ст. 67 ЗК України (1990 року), чинного на момент виникнення правовідносин, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у сільських населених пунктах не більше 0,25 га. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 30 ЗК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих обєктів. У ч. ч. 1, 4 ст. 43, ч. 1 ст. 44 даного Кодексу встановлювалося, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом і можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Випадки припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною могли мати місце лише у випадках, передбачених ст. ст. 27 і 28 ЗК України (1990 року). Наведених вимог законодавства, а також того, що на час прийняття оспорюваного рішення № 57 від 22 лютого 2000 року житловий будинок із надвірними будівлями знаходився у спільній частковій власності сторін, відповідач [PERSON] сільська рада Броварського району Київської області не врахувала. Про ці обставини сільській раді було відомо, оскільки документи на підставі яких сторони є співвласниками житлового будинку і господарських будівель свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 січня 1992 року та договір дарування від 05 грудня 1995 року зареєстровані у [PERSON] сільській раді відповідно 03 лютого 1992 року і 05 січня 1996 року. Передавши у приватну власність у максимально визначеному законом розмірі 0,25 га земельну ділянку для обслуговування жилого будинку і господарських будівель відповідачу [PERSON], [PERSON] сільська рада Броварського району Київської області фактично позбавила позивачів [PERSON] і [PERSON] права користування земельною ділянкою, на якій розташована належна їм на праві власності частина житлового будинку. Згідно із ст. 105 ЗК України (1990 року) спори між громадянами, яким належить жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка на праві спільної власності, щодо порядку використання і розпорядження земельною ділянкою вирішуються судом. Аналогічні вимоги містить і ч. 2 ст. 158 ЗК України (2001 року), чинного на момент розгляду даної справи, у якій встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України (2001 року) визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Зазначене вище оспорюване рішення № 57 від 22 лютого 2000 року [PERSON] сільською радою Броварського району Київської області прийняте з порушенням вимог закону, тому воно підлягає визнанню недійсним, оскільки порушує права позивачів щодо користування земельною ділянкою відповідно до належних їм частин житлового будинку. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною та залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 155 ЗК України (2001 року) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи той факт, що суд дійшов висновку про визнання недійсним рішення [PERSON] сільської ради № 57 від 22 лютого 2000 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га, цільове призначення якої для обслуговування жилого будинку і господарських будівель у селі Богданівка Броварського району по вулиці Матросова, 36, тому державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 024639, виданий відповідачу на підставі цього рішення, теж підлягає визнанню недійсним. Згідно із положеннями ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 71 ЦК України (1963 року), ст. ст. 256, 257 ЦК України (2003 року) позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 80 ЦК України (1963 року), ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України (2003 року) п озовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 2 ст. 80 ЦК України (1963 року), ч. 5 ст. 267 ЦК України (2003 року) я кщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Подаючи до суду заяву про застосування строку позовної давності та відмову у позові з цих підстав, відповідач [PERSON] посилалась на те, що строк звернення до суду із заявленими позовними вимогами закінчився ще у 2003 році, клопотання про поновлення цього строку позивачами не заявлялось, жодного доказу поважності причин пропуску цього строку ними суду не надано. Позивач [PERSON] і представник позивачів [PERSON] у суді пояснили, що вперше про порушення права на земельну ділянку за адресою: село Богданівка Броварського району Київської області, вулиця Матросова, 36, позивачі дізналися у квітні 2011 року. Вважають, що за таких обставин строк позовної давності позивачами не пропущено. У ч. 1 ст. 261 ЦК України (2003 року) встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказів того, що [PERSON] і [PERSON] про порушення прав на земельну ділянку було відомо раніше квітня 2011 року, судом не здобуто. У звязку з цим у суду відсутні підстави вважати, що позивачі пропустили строк для звернення до суду за захистом порушених прав. За таких обставин, заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності та відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності судом до уваги не приймається та задоволенню не підлягає. Більш того, відповідач [PERSON] сільська рада Броварського району Київської області у поданій до суду заяві не заперечувала проти задоволення позовних вимог, зокрема в частині визнання недійсним рішення цієї сільської ради № 57 від 22 лютого 2000 року, яке стало правовою підставою видачі відповідачу оспорюваного державного акта на право приватної власності на землю. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved