Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-27 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що з лютого 2010 року вони, разом з їх неповнолітньою дитиною - [PERSON] переїхали на постійне місце проживання до [INFO]. Дана квартира, на підставі ордеру № 95 від 31.1992 року в квартирі належала [PERSON]. Крім нього, у квартирі зареєстрована відповідач по справі - [PERSON], а з 1997 року, ще її син - [PERSON] Проте, ні сама відповідачка, ні її син у спірній квартирі не проживали майже двадцять років, оскільки після смерті матері, опікою над [PERSON] здійснювала її опікун [PERSON], і саме за місцем проживання опікуна мешкала весь час [PERSON] Також позивачем зазначено, що незважаючи на той факт, що [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та їх малолітньою дитною [PERSON] мають у власності частку квартири [ADDRESS] (по 1/3 частині кожному), не мали свого житла, оскільки дана приватизована квартира є однокімнатною та в ній окремою сім'єю проживає батько [PERSON] - [PERSON] разом із дружиною - мачухою [PERSON] - [PERSON] Переїзд позивачів у спірну квартиру був викликаний тим, що [PERSON], який приходиться сторонам рідним дідом, в силу похилого віку та безлічі хвороб потребував постійного стороннього догляду. Квартира має дві окремі кімнати, тому сумісне проживання позивачів разом з [PERSON] це дозволяло. Переїхавши до зазначеної квартири позивачі перевезли із собою всі особисті речі та предмети домашнього обігу, такі як м'який куток, кухонний посуд і таке інше. Після переїзду з метою облаштування особистого життя та життя [PERSON] позивачі зробили в квартирі частковий ремонт Після переїзду позивачі мали намір зареєструватися у зазначеній квартирі, проте їм було відмовлено у зв'язку із відсутністю письмової згоди на це зареєстрованої, але ніколи не проживавшої в квартирі [PERSON] У зв'язку із цим [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] В.0. такими, що втратили право користування квартирою № 39 в будинку № 25 по зул. Дудикіна в м. Запоріжжя. На судових засіданнях, він надавав належні докази того, що [PERSON] разом з сином майже двадцять років не проживала у спірній квартирі, але 19.05.2012 року [PERSON] помер, і у зв'язку із цією обставиною, до визнання права користування житловим приміщенням у законному порядку та запобігаючи конфлікту із [PERSON] позивачі були вимушені тимчасово виїхати із квартири, залишивши в ній всі свої особисті речі, та звернутися до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні позивачі, наполягаючи на своєму позові доводили суду, що зазначені у позові обставини підтверджуються безпосередньо позовною заявою [PERSON] про визнання [PERSON] та її сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Заявою [PERSON] до КП ВРЕЖО № 7 з проханням про реєстрацію позивачів за вказаною адресою. Заявами позивачів до відділення ВГІРФО про реєстрацію їх місця проживання від 20.03.2010року. Актом ЖЄД-4 КП ВРЕЖО № 7 від 03.03.2010р., за яким вбачається, що у квартирі мешкають позивачі та [PERSON], а [PERSON] із сином в квартирі не проживають та особистих речей останньої в квартирі немає. Таким чином, вселившись в зазначену квартиру позивачі вважають, що набули права користування зазначеним житловим приміщенням, а відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням. Крім того, посилаючись на норми Закону, а також той факт, що [PERSON], яка ніколи не проживала в зазначеній квартирі, не є членом сім'ї [PERSON] так як не вела з ним спільного господарства і втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, її згода на вселення позивачів до значеного житлового приміщення не потрібно. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі. Вважє його надуманим, необгрунтований на Законі та таким, що не може бути задоволеним. В обгрунтування своїх заперечень, які вона надала у письмовій формі, відповідачка пояснювала суду, що у спірній квартирі знаходяться її особисті речі та речі її родини, у підтверження чого, надала суду акт ВРЕЖО від 20.04.2012 року. Крім того, наявність у неїї ключів від квартири, також свідчить про її проживання в ній. До того ж відповідачкою надано ряд документів, що саме від її імені укладалися договори з „Газпобутсервіс" по монтажу газового лічильника в квартирі [ADDRESS], договори про надання послуг з газопостачання укладений між ВАТ „Запоріжгаз" та нею, акти прийому квартирного водоміру, які вона підписувала особисто, акти технічного обстеження водопроводу в квартирі [ADDRESS], акти про зняття в квартирі [ADDRESS] лічильника газу №13615, також були підписані особисто [PERSON] Також відповідачка, підтверджувала факт свого проживання у спірній квартирі тим, що оплату комунальних послуг за період з 2002 по 2012 роки, оригінали яких знаходяться у неї, сплачувала саме вона. У судовому засіданні відповідачка заперечувала сам факт того, що вона з родиною [PERSON] не є однією сім'єю, оскільки вони не пов'язані спільним побутом та не ведуть сумісне господарство, тому вважає проживання двох родин в одній квартирі незаконним. Проте, відповідачка та її представник доводили суду, що [PERSON] взагалі не мав права на вселення інших осіб до квартири по вул. Дудикіна, оскільки він зобов'язаний був звільнити житлову площу в квартирі [ADDRESS] у зв'язку з отриманням іншого житла, а саме квартири [ADDRESS]. Тому, посилаючись на норми Закону, та вважаючи, що надавати згоду на вселення це її право а не обов»язок, просила суд відмовити позовачам у позові у повному обсязі. Представник Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об'єднання № 9» у судовому засіданні проти позову заперечував, але довів належним чином свої заперечення. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази та пояснення свідків, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на таке: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід, що при тому існувало порушення цього права. Позивачами та їх представником у судовому засіданні було доведено, що саме незаконними діями відповідача були порушенні їх права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести її обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Так, у відповідності до закону (ст.. 58 ЖК України) єдиною основою для заселення у надане житлове приміщення є ордер. Як було доведено у судовому засіданні, у січні 1992 року, тесляру будівельного управління треста «Запоріжалюмінбуд» [PERSON], видано ордер на житлове приміщення у квартирі [ADDRESS] (а.с.) У складі сім'ї зазначена [PERSON] відповідачка по справі. Дійсно за приписами ст.. 65 ЖК України наймач (то ще [PERSON]П.) мав право вселити в займане ним жиле приміщення дружину, дітей, внуків, а також інших осіб. Але, як вбачається із цієї норми, то й позивачі не заперечують про те, що при цьому потрібна письмова заява усіх членів сім'ї, які проживають разом з ним. Письмової згоди [PERSON] ([PERSON]О.) на вселення позивачів у спірній квартирі не було. За розясненням Пленуму Верховного Суду України в абзаці 2 п.9 постанови № 15 (№ 5700-98) від 25.05.1998 року, письмова згода членів сім'ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування таким приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як ще вбачається із оголошених у судовому засіданні матеріалів справи № 2/0814/56 2012, наймач спірної квартири [PERSON] у березні 2010 року звертався до КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційного житлового об'єднання № 7» з заявою про реєстрацію [PERSON] та [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Тобто це свідчить про те, що він був згоден із вселенням позивачів у свою квартиру. Свідчення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що позивачі мешкали з наймачем у його квартирі довгий час, підтверджуючих згоду на то. Ніяких доказів тому, що були суперечки з цього приводу у суді не було добито. За такими обставинами, суд вважає, що згода членів сім'ї наймача на вселення позивачів у спірну квартиру була. Стверджування відповідачки , що [PERSON] взагалі не мав права на вселення інших осіб до квартири по вул. Дудикіна спростовуються насамперед матеріалами справи. Так, матеріалами даної справи, а також матеріалами цивільної справи № 2/0814/56 2012, які були оголошені у теперішньому судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] був відовідальним наймачем спірної квартири [ADDRESS] і мав право вселити в займане ним жиле приміщення дружину, дітей, внуків, а також інших осіб. Не бере суд до уваги і заяви [PERSON] щодо укладання нею договорів на газопостачання та встановлення водомірів, а також постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.08.2010 року, в якій співробітниками міліції нібито встановлений факт її проживання в квартирі. Само по собі ці заяви та пояснення свідчать тільки про відношення між сторонами, тому із них не вбачається проживання або не проживання [PERSON] у спірній квартирі. Зазначення поштового адресу, це ще не визначає місце проживання особи. Відповідно до ст..29 ЖК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене для проживання в ньому. Згідно із Закону України від 11.12.2003 року „Про свободу проживання та вільний вибір місця проживання в Україні, змінена система прописки на систему реєстрації, якою визнається внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи, та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу влади з питань реєстрації. Для реєстрації особа подає письмову заяву, паспортний документ, докази сплати держмита та два примірника талона зняття з реєстрації. Така заява є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Нічого подібного у [PERSON] не було і заперечень з цього приводу не надано. Навпаки, з пояснень відповідача та письмових доказів по справі вбачається, що реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі було здійсненно при її народженні, а після смерті її матері у 1986 році та оформлення опіки над малолітньою [PERSON] вона постійно проживала разом із її опікуном [PERSON] Крім того, [PERSON] не заперечувала проти того, що родина [PERSON] переїхала на постійне місце проживання до їх діда [PERSON] і при розгляді справи було доведено, що [PERSON], його дружина та донька у спірну квартиру вселилися без будь яких заперечень з боку відповідача. Таким чином, заселення родини [PERSON] в спірну квартиру проведено зі згодою [PERSON] та [PERSON] З огляду на викладене, а також аналізу доказів у справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі, доведені належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved