Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

03 серпня 2010 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Головного управління Державного казначейства України в Луганській області про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень та судових витрат, які складаються з: витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1500,00 гривень, судовий збір у сумі 8,50 гривень. Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 04.03.2013 року, позивач просить суд визнати незаконними рішення про неодноразові безпідставні зупинення кримінальної справи, а також незаконними дії та бездіяльність органів державної влади: прокуратури м. Рубіжне Луганської області, прокуратури Луганської області, ГУМВС України в Луганській області, Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень під час надмірно тривалого часу, тобто більш ніж шести з половиною років розслідування кримінальної справи за звинуваченням [PERSON] за ознаками ч. 2 ст. 296 КК України. Позивач просить відповідно до ч. 2 ст. 1190 ЦК України визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини та відповідно до ступеня їхньої вини стягнути з співвідповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, прокуратури м. Рубіжне Луганської області, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області, ГУМВС України в Луганській області в рахунок відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди у розмірі, визначеному проведеною у справі судово-психологічною експертизою № 87/28 від 29.02.2012 року в розмірі 81 мінімальної заробітної плати, тобто 92907,00 гривень, також позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, прокуратури м. Рубіжне Луганської області, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області, ГУМВС України в Луганській області згідно з ч. 2 ст. 1190 ЦК України у частці відповідно до ступеня їхньої вини із співвідповідачів: в рахунок понесених позивачем витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1500,00 гривень, судовий збір в сумі 8,50 гривень, а також усі інші судові витрати, які позивач понесе по даній праві, в тому числі 4449,00 гривень за проведення судово-психологічної експертизи № 87/28 від 29.02.2012 року та реальні збитки витрати, які зроблені позивачем для відновлення його порушеного права в сумі 2770,60 гривень. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 18.01.2002 року прокурором м. Рубіжне на підставі заяви [PERSON] було порушено кримінальну справу № 116020030 за фактом особливо злісного хуліганства за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, про що було винесено відповідну постанову і відповідно до вказаної постанови справу було направлено для провадження досудового слідства до слідчого відділення Рубіжанського міського відділу УМВС України в Луганській області. 22.01.2002 року розслідування справи було доручено слідчому СВ Рубіжанського МВ УМВС України в Луганській області [PERSON] 28.01.2002 року слідчим СВ Рубіжанського МВ УМВС України в Луганській області [PERSON], справу було прийнято до свого провадження. 14.02.2002 слідчий Бородіна С.А. визнала [PERSON] по справі потерпілим і цивільним позивачем і допитала його у даному процесуальному статусі. Позивач зазначає, що слідчий Бородіна С.А. два рази зупиняла та відновлювала провадження у кримінальній справі, також провадження у зазначеній кримінальній справі неодноразово безпідставно зупинялося та відновлювалося, в звязку з чим, позивач починаючи з 18.01.2002 року подавав скарги на бездіяльність під час розслідування даної кримінальної справи, письмово звертався до прокуратури м. Рубіжне Луганської області, Генеральної Прокуратури України і Міністерства внутрішніх справ України з скаргами у яких вимагав прийняти законне рішення у справі, проте як зазначає позивач він отримував тільки формальні відписки. 17.09.2008 року Рубіжанським міським судом Луганської області було винесено постанову, відповідно до якої [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності в силу ст. 49 КК України, в звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності і провадження у кримінальній справі за звинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину за ч. 2 ст. 296 КК України, було закрито. Позивач зазначає, що неприйняття рішення тривалий час у кримінальній справі негативно відображується на його професійній діяльності тому, що зазначені факти ігнорування вимог позивача обговорюється колегами по роботі, що робило його пригніченим, а також ситуація досі негативно впливає на його самоповагу, він почуває себе ущемленим у своїх правах на справедливий і своєчасний судовий розгляд. Також, позивач зазначає в позові, що він не міг вільно користуватися наданими йому правами, все це відобразилося на стосунках у його родині, тому що він не міг нормально проводити свій час разом із сімєю, не міг нормально подорожувати, бо його засмучували події 07.01.2002 року, позивач не міг брати участі у запланованих родиною подорожах на літній період, бо поки справа не була закрита, його в будь який момент могли викликати до органів досудового слідства або прокуратури, чи до суду, а неприйняття законного рішення у справі, ненадання йому своєчасно можливості скористуватися своїми правами, робить стосунки у родині позивача натягнутими, внаслідок чого погіршується його психологічне становище. Під час навчання у Києві у 2002-2004 роках позивач турбувався, що його в будь-який час можуть викликати по справі, а він не зможе приїхати, що його засмучувало, крім цього, з позивача сміялися його співгрупники та негативно ставилися викладачі, коли дізнавалися, що справа ще не закрита. В своїй позовній заяві позивач зазначає, що тривале розслідування кримінальної справи змусило його вживати додаткові заходи безпеки як то змінити місце проживання, також позивач був змушений укласти договір на охорону його житла та родини, оскільки позивач побоювався фізичної розправи над собою та його сімєю, в звязку з тим, що обвинувачений [PERSON] знаходився на волі. Позивач зазначає, що прокуратура м. Рубіжного, прокуратура Луганської області та Рубіжанський МВ УМВС України в Луганській області, ГУМВС України в Луганській області неприйняттям законного і обґрунтованого рішення у кримінальній справі протягом розумного строку порушили ст. 2 КПК України, ст. 121 Конституції України та права позивача, передбачені ст.ст. 3, 21 Конституції України. Також позивач, посилається на те, що 30.01.2009 року Апеляційним судом Луганської області було винесено окремі ухвали, якими доводиться до відома прокурора Луганської області та начальника ГУМВД України в Луганській області про встановлені грубі порушення кримінально-процесуального законодавства та тяганині, що допустили, при розслідування кримінальної справи у відношенні [PERSON] для вирішення питання про прийняття заходів реагування до винних осіб. Винесення окремих увхал Апеляційним судом Луганської області, на думку позивача, підтверджує факт тяганина та порушень законодавства з боку відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Представник відповідачів прокуратури Луганської області та прокуратури міста Рубіжне Луганської області проти позову заперечував, подав письмові заперечення, в яких зазначає, що позивачем не зазначено ким, коли та які саме дії співробітників прокуратури міста Рубіжне були признані неправомірними та незаконними, також позивачем не зазначено ані в позові, ані під час судового засідання які посадові особи прокуратури міста Рубіжного і яким чином спричинили позивачу моральну шкоду, тому просить відмовити в позові в звязку з його необґрунтованістю. Представники відповідачів ГУ МВСУ в Луганській області та Рубіжанського МВ УМВСУ в Луганській області проти позову заперечували, подали письмові заперечення, в яких зазначають, що позивачем не доведено наявності вини особи, яка завдала шкоди позивачу, також відсутній причинний зв'язок між порушенням норм кримінально-процесуального законодавства при розгляді кримінальної справи та спричиненням моральної шкоди позивачу. Крім того, представник відповідача посилається на те, що позивач ані в кримінальній справі, ані в цивільному порядку не звертався до особи, яку визнано виною у скоєнні злочину з вимогами про відшкодування моральної шкоди, а на думку представника відповідача, саме ця особа повинна бути відповідачем по справі про стягнення моральної шкоди. Також, представник відповідачів заявляє, що дії працівників Рубіжанського МВ ГУМВС були направлені лише на розкриття та розслідування злочину, тобто саме завдяки діям співробітників міліції кримінальну справу було розкрито та направлено до суду, тому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у звязку з їх необґрунтованістю. Представник відповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області проти позову заперечувала, подала суду письмові заперечення, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні позову в звязку з необґрунтованістю та недоведеністю посилаючись на те, що казначейська служба не може надати суду висновок по фактичних обставина справи, оскільки в справі, що слухається мова йде про порушене право позивача з боку інших співвідповідачів, а не з боку фінансового органу (казначейства). В запереченнях представник відповідачів зазначає, що згідно Положення про Державну казначейську службу України, органи Державної казначейської служби організовують виконання Державного бюджету і фінансування його витрат. Також вважає, що правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди немає. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2002 року постановою прокурора м. Рубіжне було порушено кримінальна справа № 116020030 по факту хуліганства за ознаками ч. 2 ст. 296 КК України за заявою, зокрема, [PERSON]. По вказаній кримінальній справі постановою слідчого Рубіжанського МВ УМВС в Луганській області [PERSON] від 14.02.2002 року визнано [PERSON] потерпілим. 21.08.2008 року постановою старшого слідчого прокуратури м. Рубіжне кримінальній справі № 116020030 притягнений в якості обвинуваченого [PERSON] та йому предявлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. З 28.08.2008 року в провадженні Рубіжанського міського суду Луганської області знаходилася кримінальна справа № 116020030 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 296 КК України. 17.09.2008 року постановою Рубіжанського міського суду Луганської області по вказаній кримінальній справі [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України в звязку з закінченням строків давності, провадження по кримінальній справі закрито (том 1, а.с. 21, 22). На вказану постанову від 17.09.2008 року [PERSON] .І. було подано апеляцію, яка була відкликана [PERSON] про, що Апеляційному суду Луганської області було подано відповідну заяву, в якій він просив не розглядати його апеляцію (дані обставини підтверджуються матеріалами кримінальної справи № 11602003). З 25.11.2008 року в провадженні Рубіжанського міського суду Луганської області знаходилася кримінальна справа № 116080445 за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 296 КК України. По вказаній кримінальній справі № 116080445 постановою слідчого Рубіжанського МВ УМВС в Луганській області [PERSON] від 14.02.2002 року визнано [PERSON] потерпілим. 05.12.2008 року постановою Рубіжанського міського суду Луганської області по вказаній кримінальній справі [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України в звязку з закінченням строків давності, провадження по кримінальній справі закрито. На вказану постанову від 17.09.2008 року [PERSON] було подано апеляцію. Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 30.01.2009 року постанова Рубіжанського міського суду Луганської області від 05.12.2008 року залишена без змін, апеляція потерпілого [PERSON] залишена без задоволення. [PERSON] подав касаційну скаргу по цій кримінальній справі, в задоволені якої ухвалою Верховного Суду України від 29.09.2009 року було відмовлено. 30.01.2009 року по кримінальній справі № 116080445 Апеляційним судом Луганської області було постановлено дві окремі ухвали (том 1, а.с. 12-14), якими доведено до відома прокурора Луганської області та начальника ГУМВС України в Луганській області про встановлення грубих порушень кримінально-процесуального законодавства та тяганині, що допустили, при розслідування кримінальної справи у відношенні [PERSON] для вирішення питання про прийняття заходів реагування до винних осіб. Як зазначено у цих окремих ухвалах від 30.01.2009 року, починаючи з 18.03.2002 року по 31.07.2008 року більше 6 років, досудове слідство у даній кримінальній справі періодично відновлювалося, а після цього знову зупинялося в звязку з не встановленням осіб, які скоїли даний злочин, при цьому жодних слідчих дій по справі не проводилося (том 2, а.с. 40, 41). Відповідно до листа ГУМВС України в Луганській області № 4/я-486/509-1 від 24.09.2009 року, слідчим управлінням ГУМВСУ в Луганській області розглянуто окрему ухвалу по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] та проведено службове розслідування за висновками якого були прийняті рішення: усно попереджено щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни і вимог кримінально-процесуального законодавства при розслідування кримінальних справ заступника начальника СВ Рубіжанського МВ ГУМВСУ [PERSON] відповідно до ч. 11 ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС; притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено зауваження та переведено на посаду не повязану з розслідуванням кримінальних справ минулого начальника СВ Рубіжанського МВ ГУМВСУ [PERSON] (том 1, а.с. 113, 134). Відповідно до відповіді прокуратури Луганської області № 04/2-1010 від 26.11.2010 року, за результатами розгляду окремої ухвали від 30.01.2010 року проведено службове розслідування, за результатами заходів дисциплінарного впливу не вжито, оскільки слідчого СВ Рубіжанського МВ УМВСУ [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ (том 1, а.с. 135). [PERSON] звертався до прокурора міста Рубіжне, Генерального прокурора України, Міністра внутрішніх справ України із заявами про надання допомоги у розслідування кримінальної справи, просив розібратися по факту затягування кримінальної справи (том 1, а.с. 37- 40), листами Генеральної прокуратури України (том 1, 45, 51), листами прокуратури Луганської області (том 1 а.с. 33, 46. 53), листами ГСУ МВС України, Управління МВСУ в Луганській області (том 1 а.с. 41, 42, 47, 48, 49, 52,). Зазначені звернення [PERSON] були подані та розглянуті адресатами відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади , органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо позовних вимог про визнання незаконними рішення про неодноразові безпідставні зупинення кримінальнох справи, а також визнання незаконними дій та бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб прокуратури м. Рубіжне, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області, ГУМВСУ в Луганській області при здійсненні ними свїх повноважень під час розслідування кримінальної справи, суд приходить до наступного. Предметом доказування у зазначеній частині вимог є незаконність рішень та дій органів прокуратури при здійсненні нагляду за органами дізнання і досудового слідства, а також дії та рішення органу дізнання та досудового слідства під час розслідування кримінальної справи, факт заподіяння моральної шкоди прокуратурою та органом дізнання та досудового слідства, причинно-наслідковий зв'язок між ними. Як було встановлено судом, позивач не звертався до прокуратури та суду з скаргами в порядку, передбаченому Главою 22 КПК України 1960 року або іншими станнями КПК України 1960 року, під час розслідування кримінальної справи № 116020030, не оскаржував актів та рішень органів прокуратури, дізнання та досудового слідства. В матеріалах справи відсутні будь-яке рішення суду, яке б свідчило про незаконність дій прокуратури, органу дізнання чи досудового слідства, вчинених по відношенню до позивача. В судовому засіданні позивач підтвердив, що не оскаржував рішення, дії та бездіяльність прокуратури, органів дізнання та досудового слідства в порядку, передбаченому КПК України 1960 року, посилаючись на свою юридичну неграмотність. Суд зазначає, що оскарження вищезазначених дій та рішень органів прокуратури, дізнання та досудового слідства здійснюється в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України. Незаконність актів, рішень, дій та бездіяльності прокуратури, органів дізнання та досудового слідства перевіряється та встановлюється виключно в межах кримінального судочинства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про визнання незаконними рішення про неодноразові безпідставні зупинення кримінальної справи, а також визнання незаконними дій та бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб прокуратури м. Рубіжне, прокуратури Луганської області. Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області, ГУМВСУ в Луганській області при здійсненні ними свїх повноважень під час розслідування кримінальної справи, провадження у справі слід закрити відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки в частині вказаних вимог справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли по відшкодуванню моральної шкоди на користь потерпілого [PERSON] повязані з бездіяльністю органів прокуратури, дізнання та досудового слідства та їх посадових і службових осіб осіб у зв'язку з невживанням заходів для розслідування кримінальної справи № 116020030 у встановлений законом розумний строк. Відповідно до ст. 2 КПК України 1960 року, завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. Як вбачається з постанов про закриття провадження у кримінальній справі № 116020030 від 17.09.2008 року та від 05.12.2008 року по кримінальній справі № 116080445, вина [PERSON] та [PERSON] в скоєнні злочину за ч. 2 ст. 296 КК України повністю доказана, тобто винні особи були викриті, злочин розкритий повністю. [PERSON] в позовній заяві, з урахуванням збільшень та уточнень позову, як на підставу своїх вимог посилається на ст.ст. 22, 1166, 1172, 1176 ЦК України. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Щодо позовних вимог в частині визначення відповідно до ч. 2 ст. 1190 ЦК України відповідальності осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини та відповідно до ступеня їхньої вини стягнути з співвідповідачів Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, прокуратури м. Рубіжне Луганської області, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВС України в Луганській області, ГУМВС України в Луганській області в рахунок відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди у розмірі, визначеному проведеною у справі судово-психологічною експертизою № 87/28 від 29.02.2012 року в розмірі 81 мінімальної заробітної плати, тобто 92907,00 гривень, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Позивачем в судовому засіданні не доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, на підставі статтей 1166, 1176 ЦК України, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, не доведено протиправність діяння заподіювача моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та його вини в її заподіянні. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні позивач пояснив, що в звязку з тією обставиною, що працівники міліції тривалий час розслідували кримінальну справу за якою він був потерпілим, він втратив до них довіру, почав боятися усіх людей в міліцейській формі, боявся за себе та свою родину, боявся провокацій з боку співробітників міліції, в звязку з чим був змушений вжити додаткових заходів безпеки змінити адресу та переїхати в інший район міста за для безпеки себе та родини (дружини та двох дочок), був вимушений винайняти приватну охорону для охорони житла та родини. Суд критично ставиться до цих пояснень позивача, оскільки як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу квартиру за адресою: [ADDRESS] 05.05.2006 року (том 1 а.с. 65-70), шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований більш ніж через рік після цього - 06.07.2008 року (том 1 а.с. 16), тобто квартира була придбана [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) К.В. до реєстрації шлюбу з [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19.02.2008 року (том 1 а.с. 61) в належній [PERSON] квартирі № 81 була збільшена загальна та житлова площа. Крім того, між [PERSON] та Управлінням Державної служби охорони при УМВС України в Луганській області 13.08.2008 року було укладено договір № 10699 на централізовану охорону майна в житлових приміщеннях за адресою: [ADDRESS]. Так як Управління державної служби охорони є структурним підрозділом УМВС України в Луганській області, суд не приймає доводи про моральні страждання позивача відносно того, що через тривале розслідування кримінальної справи він став боятися всіх міліціонерів та відчував недовіру до них, оскільки дружина позивача уклала договір на охорону своєї квартири, в якій проживала спільно з позивачем та донькою, з структурним підрозділом міліції. У статті 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стаття 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за вчинення моральної шкоди, при наявності яких виникають відповідні обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Таким чином, відповідальність органів дізнання, досудового слідства та прокуратури виникає виключно у випадках, передбачених законом. Відшкодування, шкоди завданої органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду передбачена Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. При розгляді цієї справи судом, не встановлені зазначені у ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» незаконні дії відповідачів стосовно позивача при розслідуванні кримінальних справ № 116020030 та № 116080445, за якими позивач був потерпілим. Підставою відповідальності особи за ст. 1176 ЦК України є незаконність дії, бездіяльність чи рішення правоохоронних органів. Незаконними діяннями вважають діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Суд вважає за необхідне зазначити, що винесення окремих ухвал Апеляційним судом Луганської області від 30.01.2009 року та скасування постанов слідчого про зупинення провадження у кримінальній справі, не є підставами для відшкодування моральної шкоди [PERSON] та не доводить незаконності рішень, дії або бездіяльності відповідачів. Також, суд звертає увагу на ту обставину, що під час досудового слідства, дізнання та судового розгляду кримінальних справ № 116020030 за обвинуваченням [PERSON] та № 116080445 за обвинуваченням [PERSON], позивачем [PERSON] потерпілим по цим кримінальним справам, не було заявлено до підсудних [PERSON] та [PERSON] цивільного позову про відшкодування шкоди від злочину. Також не було предявлено [PERSON] такого позову й в порядку цивільного судочинства. З урахуванням того, що позивачем не надано жодного доказу факту порушення його прав як потерпілого по кримінальним справам № 116020030 за обвинуваченням [PERSON] та № 116080445 за обвинуваченням [PERSON], у ході дізнання та досудового слідства, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право на відшкодування як моральної так і матеріальної шкоди з боку відповідачів. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає із її положень, у випадках, передбачених статтями ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем суду не надано доказів протиправних дій прокуратури м. Рубіжне, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області, ГУМВСУ в Луганській області, вчинених під час розслідування кримінальних справ № 116020030 та № 116080445, які було вжито щодо позивача. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач повинен наводити відповідні мотиви. Розмір відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягів страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки в судовому засіданні не було встановлено причинно-наслідкового зв'язку між діями та бездіяльністю відповідачів та шкодою, на наявність якої посилається позивач, за відсутністю доказів спричинення такої шкоди, беручи до уваги те, що дії органів прокуратури, дізнання та досудового слідства відносно позивача незаконними не визнавалися, а також зважаючи на відсутність обґрунтування розміру моральної шкоди в сумі 92907,00 гривень, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У заяві про збільшення позовних вимог (том 1, а.с. 79) позивач зазначає, що 16.07.2009 року, 21.07.2009 року, 09.09.2009 року та 15.10.2009 року вун був вимушений їздити до Луганського відділення Донецького НДІСЕ для проведення психологічного дослідження його особистості з метою доведення моральної шкоди. На вказані поїздки він втратив 154,43 гривні. Також зазначає, що сплатив за психологічне дослідження № 1146/28 (том 1, а.с. 23-36) 2594,40 гривень та за послуги банку 21,77 гривень, а всього 2770,60 гривень, які просить стягнути з відповідачів, як збитки, тобто витрати які він зробив для відновлення свого порушеного права (том 1 а.с. 29-33). Відповідно до копії висновку експертного дослідження № 1146/28 Луганського відділення Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, складеного 12.11.2009 року (том 1, а.с. 23-36), 11.06.2009 року до Луганського відділення Донецького НДІСЕ поступила заява [PERSON] для проведення психологічного дослідження. Тобто, позивачем за його власним бажанням було замовлено психологічне дослідження. Як вже зазначалося вище судом, позивачем в судовому засіданні не доведено та не надано суду доказів заподіяння йому майнової шкоди саме в результаті незаконних рішень, дій чи бездіяльності відповідачі. Як зазначає позивач, заявлені ним вимоги про відшкодування 2770,60 гривень збитків, він поніс в звязку з з метою доведення моральної шкоди по цій цивільній справі. Проте, матеріали справи не містять доказів спричинення позивачу матеріальної шкоди в результаті незаконних, на думку позивача, рішень, дій чи бездіяльності відповідачів, а докази надані в обґрунтування розміру понесених позивачем витрат не містять причинно-наслідкового звязку з діями позивача спрямованими на відновлення свого права. Суд зазначає, що відшкодування витрат повязаних з розглядом цивільних справ та відшкодування витрат за проведення судових експертиз та психологічних досліджень, витрат на правову допомогу адвоката, як самостійні позовні вимоги не можу бути предметом спору, оскільки підлягають відшкодуванню в межах розгляду цивільної справи як один з видів судових витрат. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до прокуратури м. Рубіжне, прокуратури Луганської області, Рубіжанського МВ ГУМВСУ в Луганській області, ГУМВСУ в Луганській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення моральної шкоди та збитків, в судовому засіданні не доведені, не обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволені позову [PERSON], судові витрати задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed