Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в якому він перебуває з відповідачем з 19.10.2001 року зареєстрованим Центральним Відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовий запис 2166. В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу позивач посилається на те, що від зазначеного шлюбу з відповідачем у них є малолітній син [PERSON], [INFO], за останні роки шлюбу між ними було втрачено взаєморозуміння, останні 3 роки подружжя проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують,спільного майна не має, а шлюб існує формально. Крім того просила, стягнути аліменти та залишити сина проживати з нею. В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнила, та просили лише розірвати шлюб. Відповідач до суду не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 12), про причини своєї неявки судові не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2. ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 19.10.2001 року в Центральному Відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовий запис 2166 (а.с.4 копія свідоцтва про одруження). Від даного шлюбу у подружжя є малолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.5 копія свідоцтва про народження). В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім'ї, в зв'язку з чим між ними постійно виникають різного роду непорозуміння, конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони з 2010 року спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, сім'я фактично розпалася, а шлюб існує формально. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи зазначені обставини та те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них (позивача), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає задоволенню. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved