Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Драганівської сільської ради Тернопільського району, [PERSON] районного територіального медичного обєднання (далі ТРТМО) про стягнення з відповідачів компенсації за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 3899,98 грн. та моральної шкоди у сумі 1000 грн. У ході судового розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги та просила суду стягнути з відповідачів у солідарному порядку компенсацію за невикористані 52 дні відпустки при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 29 грудня 2010 року та 5000 грн. завданої моральної шкоди. В обґрунтування вимог вказала, що працювала у відповідача на посаді акушерки фельдшерсько-акушерського пункту (далі ФАП) с.Драганівка Тернопільського району з 18 травня 2002 року по 29 грудня 2010 року. Посилаючись на те, що відповідачі не виплатили їй в день звільнення компенсації за невикористану відпустку за період 18 жовтня 2005 року по 29 грудня 2010 року просила стягнути з відповідачів в її користь компенсації за 52 дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, у зв'язку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, нервово підвищеному стані та зміною способу життя, яку вона оцінює у 5000 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зіславшись на доводи, викладені в заяві. Представники Драганівської сільської ради позов не визнали та суду пояснили, що позивачка [PERSON] працювала у Драганівській сільській раді на посаді акушерки ФАПу за сумісництвом. Позивачка повинна була йти у щорічні відпустки за сумісництвом одночасно із відпусткою за основним місцем роботи, чого останньою зроблено не було. А тому позовні вимоги є безпідставними. Крім того, вказав, що згідно з вимогами Бюджетного Кодексу України з 01.01.2011 року ФАПи передані на утримання [PERSON] районного територіального медичного обєднання, а тому позовні вимоги до сільської ради є безпідставними. У позові [PERSON] в частині позовних вимог до сільської ради просить відмовити. Представник [PERSON] районного територіального медичного обєднання позов визнала частково та суду пояснила. Відповідачка працювала у Драганівській сільській раді на посаді акушерки ФАПу за сумісництвом. За час роботи позивачка не використала 52 дні щорічної відпустки, а тому має право на їх грошову компенсацію при звільненні. Однак, грошову компенсацію повинна виплатити Драганівська сільська рада, оскільки на час звільнення ФАП фінансувався з бюджету сільської ради та в акті передачі ФАПу у склад [PERSON] РТМО сільська рада не включила і не передала заборгованість по даній виплаті. А тому у позові [PERSON] в частині позовних вимог до [PERSON] РТМО просить відмовити. Судом встановлено, що відповідно до наказу [PERSON] центральної районної лікарні від 20 жовтня 2002 року за №59, записів у трудовій книжці позивачки, остання була прийнята на посаду акушерки ФАП с. Драганівка на 0,5 ставки по сумісництву з 18 жовтня 2002 року Відповідно до наказу [PERSON] районного територіального медичного обєднання за № 70 від 29 грудня 2010 року позивачка звільнена з роботи з 29 грудня 2010 року на підставі заяви, у звязку з виходом на пенсію за вислугу років. В наказі зазначено, що відпустка використана по 17 жовтня 2005 року. Відповідно до довідок за №158 від 29.02.2012 року,за №253 від 22.03.2012 року, виданих Драганівською сільською ради про заробітну плату [PERSON] за 2010 рік, заробітна плата позивачки за останні 12 місяців роботи перед звільненням становить 11 856,08грн. За час роботи у Драганівській сільській раді на посаді акушерки ФАПу с.Драганівка Тернопільського району позивачка не використала дні основної щорічної відпустки за період з 18 жовтня 2005 року по 29 грудня 2010 року за мінусом 12 календарних днів у серпні 2010 року, що визнається сторонами спору та підтверджується випискою з наказу про звільнення за №70 [PERSON] РТМО від 29.12.2010 року та довідкою за №235 від 22.03.2012 року, виданою Драганівською сільською ради про заробітну плату [PERSON] Грошова компенсація за невикористані дні відпустки позивачці у день звільнення не була виплачена, що не заперечують відповідачі. Згідно табелю обліку робочого часу за грудень 2010 року у Драганівській сільській раді, [PERSON] у день звільнення 29 грудня 2010 коку працювала, що визнається сторонами спору. Позивачка просить стягнути з відповідачів грошову компенсацію за невикористанні 52 дні відпустки. Згідно акту передачі ФАПУ с.Драганівка від 30 січня 2011 року, затвердженого Драганівським сільським головою та головним лікарем [PERSON] РТМО, 30 січня 2011 року проведено передачу матеріальних цінностей, які знаходяться на балансі Драганівської сільської ради на баланс [PERSON] РТМО. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, виходячи із заявлених позовних вимог, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення . В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу [PERSON] РТМО на посаду акушерки ФАПу с.Драганівка за сумісництвом з 18 жовтня 2002 року і була звільнена [PERSON] РТМО 29 грудня 2010 року згідно поданої заяви, у звязку з виходом на пенсію за вислугу років. Дані обставини стверджується записами у трудовій книжці позивача, наказами про прийняття на роботу, звільнення відповідно за №№59,70 від 20 жовтня 2002 року, 29 грудня 2010 року, довідками про заробітку плату та визнаються сторонами по справі. При звільненні та по даний час позивачка [PERSON] не одержала грошової компенсації за невикористані дні відпустки за період з 18 жовтня 2005 року по 29 грудня 2010 року, за мінусом 12 календарних днів у серпні 2010 року, що визнається сторонами по справі. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка просить стягнути з відповідачів грошову компенсацію за невикористанні 52 дні відпустки. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. В силу вимог п. 3а ст.89 Бюджетного Кодексу України до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки, зокрема, на охорону здоров'я: а) первинну медико-санітарну, амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу (лікарні широкого профілю, пологові будинки, станції швидкої та невідкладної медичної допомоги, поліклініки і амбулаторії, загальні стоматологічні поліклініки). Відповідно до вимог п.п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року нарахування компенсації за час невикористаної відпустки тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед звільненням 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. При визначенні розміру нарахування компенсації за невикористані дні відпустки, суд приймає до уваги, заробітну плату [PERSON] за останні 12 місяців перед звільненням у розмірі 11\~856,08 грн., що підтверджується довідками Драганівської сільської ради за №158 від 29.02.2012 року,за №253 від 22.03.2012 року, про заробітну плату [PERSON] за 2010 рік. Кількість календарних днів року за винятковим святкових та неробочих встановлених ст. 73 КЗпП України становить 355. Число календарних днів невикористаної відпустки за період з 18 жовтня 2005 року по 29 грудня 2010 року, які просить компенсувати позивачка, згідно уточнених позовних вимог, становить 52 днів . Відтак, суд вважає, що на користь позивачки відшкодуванню підлягає 1736,67 грн.(11856,08/ 355*52) компенсації за невикористані 52 дні відпустки, які слід стягнути з [PERSON] РТМО як роботодавця . Посилання [PERSON] РТМО на те, що грошову компенсацію повинна виплатити Драганівська сільська рада, оскільки на час звільнення ФАП фінансувався з бюджету сільської ради та в акті передачі ФАПу у склад [PERSON] РТМО сільська рада не включила і не передала заборгованість по даній виплаті суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог п. 3а ст. 89 Бюджетного Кодексу України усі ФАПу на території України починаючи із 01.01.2011 року приєднанні до Територіальних медичних обєднань (далі ТМО) і фінансуються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення . Крім того, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] прийнята та звільнена з роботи [PERSON] РТМО, заяви на відпустку писала на імя керівника [PERSON] РТМО та накази про відпустку видавались [PERSON] РТМО. А тому, обовязок по компенсації за невикористані дні відпустки, в силу вимог діючого трудового законодавства, покладено на роботодавця - Тернопільське РТМО . Вказаний висновок суду підтверджується також поясненнями спеціалістів Головного Фінансового управління [PERSON] обласної державної адміністрації [PERSON] та фінансового управління [PERSON] районної державної адміністрації, наданими в судовому засіданні Будь-яких інших доказів, які б спростовували вищезазначений висновок суду відповідачами не подано. Відтак, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення компенсації за невикористанні дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку з Драганівської сільської ради суд не вбачає. Суд критично оцінює доводи Драганівської сільської ради про те, що позивач повинна була іти у відпустку на роботі за сумісництвом одночасно з відпусткою за основним місцем роботи, а тому не має права на грошову компенсацію, оскільки відповідачем не представлено жодних доказів на підтвердження таких доводів . Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В силу вимог ст.117 КзпП України та роз'яснень, даних в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Судом встановлено, що при звільненні та по даний час позивачка [PERSON] не одержала повного розрахунку у встановлені законом строки, а саме, грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Позивач 29 грудня 2010 року в день звільнення працювала, що визнається сторонами по справі та стверджується табелем обліку робочого часу за грудень 2010 року у Драганівській сільській раді. Крім того, [PERSON] у квітні 2011 року звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з Драганівської сільської ради компенсації за невикористанні дні відпустки, який за заявою сільської ради 27 вересня 2011 року був скасований. Таким чином, розрахункові за невикористанні дні відпустки позивачу не були виплачені з вини роботодавця. На день розгляду справи у суді з позивачем не проведено розрахунку. Покази позивача відповідачами не спростовані. В порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільнені позивачці не були виплачені належні їй суми при розрахунку, тому відповідач повинен виплатити позивачці її середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29 грудня 2010 року по 03 травня 2012 року. Оскільки роботодавець в порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні [PERSON] з роботи 29 грудня 2010 року не виплатив належних їм сум, суд приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] РТМО на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з 29 грудня 2010 року по 03 травня 2012 року. Розраховуючи розмір стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до уваги помісячний заробіток позивача за два повні місяці роботи перед звільненням, що передбачено ч.3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року, який становить 2536,45 грн.( 1325,61 грн. за жовтень та 1210,84 грн. за листопад 2010 року) та кількість відпрацьованих [PERSON] днів у жовтні та листопаді 2010 року - 43дні (21 день у жовтні та 22 дні у листопаді ). Відповідно середньоденна заробітна плата позивачки становить 58,99 грн. (2536,45грн./43днів). Кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивачки за період з 29 грудня 2010 року по 03 травня 2012 року становить 336 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку з [PERSON] становить 19 820,64 грн.(виходячи із розрахунку 58,99 грн. середньоденний заробіток *336-кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком ). Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, докази, подані сторонами, суд приходить до висновку, що з [PERSON] РТМО в користь позивача слід стягнути 1736,67 грн. компенсації за невикористані 52 дні відпустки, невиплачену при звільненні та 19\~820,64 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку . Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 5000 грн., виходячи із наступного. Положеннями ст. 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до роз'яснень, даних у п.п.4,5 вищезазначеної постанови, суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У ході розгляду справи позивачкою не було надано суду будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань позивачка виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Крім того, з відповідача [PERSON] РТМО в дохід держави слід стягнути 215,57 грн. судового збору . На підставі наведеного,

Outcome: partial