Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди з України неповнолітньої дитини без згоди матері, мотивуючи позовні вимоги тим, що він з 21.02.1998 року по 03.10.2007 року перебував в шлюбі з [PERSON], шлюб на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 05.09.2007 року був розірваний. Від шлюбу народилась донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON] [INFO]. Син проживає з ним по вул. Лук'яновського, 17 в м. Вінниці, з моменту народження він матеріально утримує, виховує та належним чином піклується про здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток сина. Забезпечує синові належні умови для навчання, виховання, несе матеріальні витрати на оздоровлення сина, приділяє багато особистої уваги, бере активну участь в учбовому процесі. У зв'язку з професійними можливостями позивача він та його сім'я неодноразово була та буває за кордоном з різних причин, як то лікування, навчання, приватні поїздки та туристичні подорожі. Він має можливість разом із сином відвідувати своїх рідних та знайомих в Європі та відпочивати не менш як двічі, тричі на рік в різних місцях та державах у різних кліматичних умовах. Всю відповідальність за оздоровлення сина несе він, участі в утриманні, вихованні та оздоровленні дитини відповідач не приймає. Такі подорожі матимуть неабияке значення для духовного, морального та фізичного розвитку його дитини, адже він має бажання оздоровити сина на різних курортах, познайомити з іншим країнами, що є надзвичайно сприятливим для дітей такого віку. Але, не зважаючи на це, його колишня дружина [PERSON] протягом тривалого періоду часу систематично, за різними мотивами утримується від своєчасного надання дозволів на виїзд дитини за межі України. Просить надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] з України без письмової згоди матері [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та підтримав їх з наведених у позові підстав, просить суд надати дозвіл на тимчасові виїзди з України неповнолітнього [PERSON] до досягнення ним повноліття без згоди матері, а саме, до 15.04.2017 року. Пояснив, що сторони досягли згоди при вирішенні даного питання і відповідач визнає позовні вимоги. Вважає, що визнання позову відповідачем не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема, права та інтереси дитини. Просить суд прийняти визнання позову відповідачем, позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву від 10.02.2013 року, в якій зазначає, що визнає позов до неї [PERSON] про надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] без її згоди до досягнення ним 18 років, тобто до 15.04.2017 року. Справжність підпису [PERSON] засвідчена віце-консулом Посольства України у Французькій республіці, особу, котра підписала документ встановлено, запис зареєстровано в реєстрі за №572-138 та посвідчено відповідною печаткою. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднується до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведені положення законодавства, заяву відповідача про визнання позову, в якій відповідач фактично надала згоду на неодноразові тимчасові виїзди з України неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття без її згоди, враховуючи права та інтереси неповнолітньої дитини, думку представника позивача, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, зокрема, права, свободи чи інтереси неповнолітнього [PERSON], та приймає визнання позову відповідачем. Відповідно до розяснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 141, 55 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 31 березня 1995 р. № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 р. № 380), оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує думку представника позивача, який просить судові витрати покласти на позивача та вважає, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved