Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу, шляхом виселення відповідачів, стягнення моральної шкоди та вселення позивача у спірну квартиру. Свій позов позивач мотивував тим, що 15.04.2010 року на публічних торгах по реалізації нерухомого майна позивачем була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON]. Публічні торги проводилися торгуючою компанією «Донецький аукціонний центр» у рамках виконавчого провадження ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку по виконанню виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) по зобов'язанням [PERSON] 6.05.2010 року згідно зі ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] видане свідоцтво про те, що на підставі акту про проведення публічних торгів, затвердженого начальником ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку, [PERSON] належить на праві власності майно, що полягає із трикімнатної квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі на момент продажу ніхто не був зареєстрований. Однак, після придбання позивачем зазначеної квартири її колишній власник [PERSON], а також його дружина [PERSON], відмовилися передати позивачу ключі й вивезти із квартири свої речі, а також впустити позивача у квартиру. Також, відповідачі неодноразово не впускали в дану квартиру техніка КП «БТІ» м. Донецька, який повинен був провести інвентаризаційне обстеження квартири для наступної державної реєстрації права власності зазначеної квартири на ім'я позивача. При цьому відповідачі заперечували право власності позивача на квартиру, у зв'язку із чим [PERSON] звертався в Калінінський районний суд м. Донецька з позовом до ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку, філії «Донецький аукціонний центр», [PERSON], третя особа ПАТ «ПУМБ» про визнання недійсними результатів публічних торгів. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 13 січня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2011 року зазначене рішення залишено без змін. Крім того, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2011 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 13 січня 2011 року і Ухвала апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2011 року залишені без змін. Своїми діями відповідачі навмисне перешкоджали працівникам КП «БТІ м. Донецьку» в проведенні технічної інвентаризації даної квартири з метою позбавити позивача можливості здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я позивача. У зв'язку із цим позивач був змушений звернутися в Калінінський районний суд м. Донецька з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності і й виселенні з житлового приміщення. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 14 вересня 2011 року позовні вимоги були задоволені частково, відповідачів зобов'язано не створювати перешкоди здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру шляхом надання доступу до квартири працівникам КП «БТІ м. Донецька». Однак і після винесення рішення судом відповідачі не виконали його добровільно, продовжували лагодити перешкоди протягом ще півтора років. У зв'язку з чим рішення про допуск техніка БТІ у квартиру було виконано ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку примусово тільки 27 березня 2013 року. 18 березня 2013 року Реєстраційна служба Ворошиловського РУЮ в місті Донецьк зареєструвала право власності по зазначеній квартирі на ім'я позивача, що підтверджується Витягом №1341856 від 18 березня 2013 року. Після цього позивач знову зажадав від відповідачів звільнити спірну квартиру. Однак, відповідачі черговий раз відмовилися виконати вимоги позивача. Проживаючи у квартирі без згоди позивача й перешкоджаючи йому у вселенні в спірну квартиру, відповідачі більш трьох років порушують права позивача як власника квартири. У зв'язку із цим позивач вважає, що йому заподіяна значна моральна шкода, яку він оцінює у сумі 25000 гривень. Просив суд усунути перешкоди в здійсненні позивачем права власності, шляхом виселення [PERSON] й [PERSON] із трикімнатної квартири [ADDRESS], та вселити [PERSON] в зазначену квартиру; стягнути з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25000 гривень. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які належним чином повідомлені про дату і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. У справі достатньо матеріалів про права і взаємини сторін, тому, суд приходить до висновку про можливість розглянути дану справу у відсутність відповідачів [PERSON], [PERSON] на підставі наявних досліджених у судовому засіданні доказів. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і в обґрунтування своїх заперечень пояснила, що у позовній заяві позивач посилається на загальні норми ЖК; а саме ст. 150, 156, що регулюють права й обов'язку членів родини власника квартири. Судова практика демонструє, що якщо навіть членство в родині припиняється, це ніяк не відображається на праві користування житловим приміщенням, куди особа була вселена у встановленому законом порядку. Тому, посилаючись на норми про договір наймання, не можна говорити про те, що при зміні власника право члена родини припиняється. Посилаючись на норми ЖК, позивач не згадав про ст. 170 ЖК, у якій зазначено: «При переході права власності на житловий будинок (частину будинку, квартиру), у якій перебувають здані в найм житлові приміщення, до іншої особи договір наймання зберігає силу до кінця зазначеного в ньому строку. Якщо договір наймання укладений на невизначений строк, новий власник будинку (квартири) має право вимагати його розірвання у випадках і порядку, передбачених ст. 168 даного Кодексу». При цьому, що посилаючись на норми ЖК про договір наймання житлового приміщення, позивач не порушує питання й не звертається до суду з вимогою про його розірвання. Крім того, позивач замовчує про того, що за адресою: [ADDRESS], проживає ще й неповнолітня дитина. Статей 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», пропонується попередня згода органа опіки й піклування для здійснення будь-яких угод щодо нерухомого майна, права користування яким мають діти. Позивач, виселяючи відповідачів із квартири, не тільки не додає до позову довідку про склад родини й усіх проживаючих у квартирі, не залучає до участі в справі орган опіки й піклування, а взагалі замовчує про наявність неповнолітньої дитини, що проживає у квартирі як такого, чому грубо порушує його права. Права дітей ретельно й відокремлено захищаються державою, не можуть не враховуватися, тим більше в ситуаціях дітей, що стосуються проживання, але ж дитина, [INFO], має право користування житловим приміщенням нарівні з дорослими членами родини. Норми, закріплені в статтях 58, 59, 60, ЦПК України, а так само в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику, у справах про відшкодування морального (немайнової шкоди)» затверджують, що позивач у своїй позовній заяві повинен указати, у чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, позначаючи розмір шкоди, і якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем не додається ніяких калькуляцій, які б дозволили суду, визначити критерії, якими він користувався, для визначення суми, яка дозволила б йому відновити порушене право. Однак, у даному зв'язку не можна говорити й про порушене право. Позовна заява про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом виселення не є по своїй юридичній суті деліктним. Відшкодування ж збитку навпаки повинне зводитися до доказу заподіяння збитку, наявності провини, наслідків і причинно-наслідкового зв'язку між першим і другим. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог та наявних у справі доказів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи і докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 60 ч.ч. 1, 4 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оскарження. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що 15.04.2010 року на публічних торгах по реалізації нерухомого майна позивачем була придбана квартира за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON]. Публічні торги проводилися торгуючою компанією «Донецький аукціонний центр» у рамках виконавчого провадження ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку по виконанню виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки) по зобов'язанням [PERSON] 06.05.2010 року згідно зі ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] видане свідоцтво про те, що на підставі акту про проведення публічних торгів, затвердженого начальником ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку, [PERSON] належить на праві власності майно, що полягає із трикімнатної квартири [ADDRESS]. У зазначеній квартирі на момент продажу ніхто не був зареєстрований. Однак, після придбання позивачем зазначеної квартири її колишній власник [PERSON], а також його дружина [PERSON], відмовилися передати позивачу ключі й вивезти із квартири свої речі, а також впустити позивача у квартиру. Також, відповідачі неодноразово не впускали в дану квартиру техніка КП «БТІ» м. Донецька, який повинен був провести інвентаризаційне обстеження квартири для наступної державної реєстрації права власності спірної квартири на ім'я позивача. При цьому відповідачі заперечували право власності позивача на квартиру, у зв'язку із чим [PERSON] звернувся в Калінінський районний суд м. Донецька з позовом до ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку, філії «Донецький аукціонний центр», [PERSON], третя особа ПАТ «ПУМБ» про визнання недійсними результатів публічних торгів. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 13 січня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2011 року зазначене рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2011 року касаційна скарга [PERSON] відхилена, рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 13 січня 2011 року і Ухвала апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2011 року залишені без змін. Оскільки, відповідачі перешкоджали працівникам КП «БТІ м. Донецьку» в проведенні технічної інвентаризації даної квартири з метою позбавити позивача можливості здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на ім'я позивача, то позивач був змушений звернутися в Калінінський районний суд м. Донецька з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права власності і й виселенні з житлового приміщення. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 14 вересня 2011 року позовні вимоги були задоволені частково, відповідачів зобов'язано не створювати перешкоди здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру шляхом надання доступу до квартири працівникам КП «БТІ м. Донецька». Однак, після винесення рішення судом відповідачі не виконали його добровільно, продовжували лагодити перешкоди. У зв'язку з чим рішення про допуск техніка БТІ у квартиру було виконано ВДВС Калінінського РУЮ в м. Донецьку примусово тільки 27 березня 2013 року. 18 березня 2013 року Реєстраційна служба Ворошиловського РУЮ в місті Донецьк зареєструвала право власності по зазначеній квартирі на ім'я позивача - [PERSON], що підтверджується Витягом №1341856 від 18 березня 2013 року. Після цього позивач знову зажадав від відповідачів звільнити спірну квартиру. Однак, відповідачі черговий раз відмовилися виконати вимоги позивача. Конституцією України (ст.41), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року закріплено принци непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власності володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Спосіб захисту права власності передбачені нормами ст.16,386,391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власності можливе лише з підстав, передбачених законом. Стаття 386 ЦК України передбачає, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Твердження відповідача [PERSON], що у спірній квартирі проживає неповнолітня дитина і що її виселення порушує права дитини, суд вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів неповнолітня дитина не має право власності або право користування квартирою [ADDRESS], крім того, позивач не заявляв позовні вимоги щодо виселення неповнолітньої дитини. Тому, суд приходить до висновку, що порушень прав неповнолітньої дитини та Закону України «Про охорону дитинства» під час усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу, не було. Крім того, відповідно відомостям у паспорті [PERSON] про реєстрацію місця проживання, Технічного паспорту на квартиру, за адресою: [ADDRESS], з 03.09.2013 року по теперішній час зареєстрований позивач. Проаналізувавши конкретні обставини справи, оцінивши надані суду в силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON] перешкоджають позивачу у здійсненні його права власності на квартиру [ADDRESS], внаслідок чого він позбавлений можливості користуватися належною йому квартирою, тому, суд вважає за необхідне позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу, шляхом виселення відповідачів та вселення позивача у спірну квартиру задовольнити. Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним та Господарським кодексами і відповідними законами України. Відповідно до положень п. 3 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За умовами ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає щодо фізичної особи: у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, або у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, ділової репутації. Відповідно до вказаної вище статті ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Хоча вказана норма інших умов для можливості такого відшкодування не визначає, проте судова практика по цивільним справам зводиться до того, що, крім наявності факту порушення відповідних прав, право особи на відшкодування моральної шкоди, зокрема, має бути передбачено спеціальною нормою законодавства, що регулює певні відносини. Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової шкоди) розглядаються судами, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. З огляду наведеного, підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у суду не має. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи за позовні вимоги немайнового характеру, покладаються на відповідачів, тому сплачена позивачем сума судового збору в доход держави у сумі 244 гривні підлягає стягненню в рівних частинах з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial