Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на будинок. Свої вимоги мотивує тим, що 19 липня 1972 року Веренчанською сільською радою прийнято рішення про надання дозволу на будівництво житлового будинку в с.Веренчанка на земельній ділянці за №774-386 належній [PERSON] Батько позивача [PERSON] паротягом трьох років побудував житловий будинок за свої власні кошти, а [PERSON] до цього жодного відношення не мала. Після закінчення будівництва її батько постійно говорив їй, що вказаний будинок він залишить їй. Право власності на нього він не оформляв, бо власником земельної ділянки була його матір. На початку березня 2002 року її батько помер і вона в свою чергу почала збирати документи для оформлення спадщини. [PERSON] пояснила їй, що вона є єдиною спадкоємицею і збудований батьком будинок залишиться їй. Вона повірила, а тому не ставила питання про визнання права власності за нею. 10 листопада 2007 року [PERSON] померла. Після цього вона звернулася до відповідача, яка проживала разом з померлою з вимогою звільнити житлове приміщення. Саме тоді дізналася про існування договору дарування, яким померла [PERSON] в червні 2002 року спірний житловий будинок подарувала відповідачу [PERSON] Тільки в липні 2009 року відповідач на її вимогу надала їй копію договору дарування. Вважає, що останній є недійсним, оскільки житловий будинок не належав [PERSON] на праві приватної власності та був збудований за кошти її померлого батька. Вважає, що [PERSON] була власником тільки старого будинку, а тому могла дарувати тільки його. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивач ніколи не спілкувалася з своїм батьком [PERSON] Останній проживав разом з своєю матірю [PERSON], яка отримала дозвіл на будівництво будинку та сама власними силами побудувала його, отримала відповідні правовстановлюючі документи. В 2002 році [PERSON] подарувала спірний житловий будинок їй. Договір дарування вони укладали у нотаріуса, який розяснював наслідки укладення такого договору, підписувала вона його добровільно без будь-якого примусу та впливу. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає у звязку з безпідставністю. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з того, що згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дана норма міститься в ст. 638 ЦК України. У відповідності до ст.319 ч.1, 2, ст.328 ч.1 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком зокрема можуть бути нерухомі речі (ст.717 ч.1, ст.718 ч.1 ЦК України). Згідно ст.719 ч.2 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. На виконання вказаних вимог закону судом встановлено, що згідно рішення Веренчанської сільської ради від 19 липня 1972 року №14 та рішення Заставнівського районного виконавчого комітету від 17 серпня 1973 року №226 надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с.Веренчанка на земельній ділянці за №774-386 [PERSON]. Технічна документація видана архітектурою в 1973 році. Дана обставина вбачається з відповіді районного архітектора від 15 квітня 2002 року. Первісний технічний паспорт був виготовлений на імя [PERSON], а вже в подальшому були внесені зміни в частині власника будинку. Разом з [PERSON] в одному будинку до дня смерті проживав її син, [PERSON], який помер 06.03.2002 року. Дана обставина вбачається з довідки Веренчанської сільської ради та свідоцтва про смерть. 11 червня 2002 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за №15 по вул. Комсомольській (тепер [PERSON]) в с.Веренчанка. Дана обставина вбачається з договору дарування, з тексту якого також видно, що даритель був власником спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок виданого виконкомом Веренчанської сільської ради Заставнівського району 01 жовтня 1991 року та зареєстрованого в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації 01 жовтня 1991 року в реєстровій книзі №1, за реєстровим №93 стор.93. Даний договір посвідчений нотаріусом, підписаний сторонами та зареєстрований в Заставнівському РБТІ. Як видно з свідоцтва про смерть [PERSON] померла 10 листопада 2007 року. В судовому засіданні свідок [PERSON]К пояснив, що він робив під час будівництва в спірному житловому будинку електрику, за роботу з ним розраховувався [PERSON] Свідок [PERSON] вказав в судовому засіданні, що не знає хто будував спірний житловий будинок. Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав [PERSON] придбати для будівництва деревину та інші будівельні матеріали, за які з ним розраховувався останній. Разом з тим, вказані свідки в ході дачі пояснень не змогли вказати хто був та є власником спірного житлового будинку та кому він належить. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] спочатку проживала одна, однак через деякий час разом з нею почав проживати її син, оскільки він отримав інвалідність. На місці старого будинку вона побудувала власними силами новий будинок. Згодом після смерті [PERSON] з нею почала проживати відповідач [PERSON], яка є її родичкою. [PERSON] казала їм, що вона подарувала свій будинок останній добровільно, бо вона доглядала її, допомагала по господарству, це було зроблено по її власній волі та бажанню. Таким чином, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що законним власником спірного житлового будинку була [PERSON], яка володіла та користувалася ним на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Виражаючи свою волю вона добровільно подарувала вказане нерухоме майно відповідачу по справі [PERSON], яка його прийняла. Оспорюваний договір укладено у відповідності до діючого законодавства з дотриманням усіх істотних умов, підстав для визнання його недійсним не має. З цих підстав позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed