Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-28 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу. В обґрунтування вимог зазначила, що з 03 червня 1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У шлюбі мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки між ними припинені з 2009 року через несумісність характерів та розбіжність у поглядах. На даний час вони проживають разом в одній квартирі, однак спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. За час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було сумісно набуто майно квартиру [ADDRESS]. Квартиру було придбано за умовами договору, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем, посвідченого 29.12.2003 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 2871. Вказаний договір був зареєстрований Маріупольським бюро технічної інвентаризації 13.01.2004 року за № 3969281. Добровільний поділ квартири відповідач проводити відмовляється. Просила розірвати шлюб, а також визнати за нею право власності 1/2 частку даної квартири. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіславши до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. Не заперечувала проти прийняття заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положення ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, один із подружжя має право на звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-НО № 394783, виданим повторно 10 жовтня 1997 року, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 червня 1995 року Новоазовським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області, актовий запис № 41. У даному шлюбі мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджено відповідним свідоцтвом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За поясненнями позивача, наведеними у змісті позову, фактично шлюбні стосунки між нею і відповідачем припиненні ще з 2009 року та з цього часу не ведуть сумісного господарства. Відповідач, не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову та доказування прагнення до збереження шлюбу і сімї, а отже не оспорює наведених позивачем доводів. Отже, з урахуванням наведених обставин, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам як позивача, а тому він підлягає розірванню. Вирішуючи позов в частині поділу майна суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно договору купівлі-продажу серії ВВА № 507697 від 29 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] , реєстровий № 2871, [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купив трикімнатну квартиру № 56 загальною площею 57,9 кв.м., розташовану в будинку № 84 по вул. Київській в м. Маріуполі. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Маріупольським бюро технічної інвентаризації 13 січня 2004 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON]. Отже, зважаючи на ту обставину, що право власності відповідача на спірну квартиру виникло у період зареєстрованого із позивачем шлюбу, дане майно в сенсі положень ст. 60 СК України є обєктом права їх спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наявність шлюбного договору між сторонами як і домовленості щодо володіння, користування і розпорядження спільно набутим майном, судовим розглядом не встановлена. Підсумовуючи наведене, суд, виходячи з засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, вважає можливим визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частку спірної квартири, задовольнивши тим самим по суті предявлений позов в цій частині. Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 237,60 грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення в Орджонікідзевському районному суді міста Маріуполя Донецької області в розмірі 120 грн. На підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved