Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-27 00:00:00

21.08.2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. У позовній заяві просить визнати виконавчий напис, вчинений 16.03.2011 року та зареєстрований у реєстрі за № 931, за договором застави від 11 серпня 2008 року про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 176126,13 гривень (сума боргу за кредитними договорами № 284/24-202 від 01 серпня 2008 року) та 3\~000,00 гривень (витрати за вчинення виконавчого напису) - таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в липні 2012 року йому стало відомо, що 16.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (далі нотаріус) за договором застави від 11 серпня 2008 року вчинено виконавчий напис про стягнення з нього грошових коштів у розмірі 176126,13 гривень - сума боргу за кредитним договором № 284/24-202 від 01 серпня 2008 року та 3\~000,00 гривень - витрати за вчинення виконавчого напису на користь Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк(далі Банк). Вищевказаним виконавчим написом нотаріус запропонував Банку задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна, а саме: транспортного засобу MITSUBISHI Lancer 2.0 Intense АТ, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER], що належить позивачу на праві власності. Банк предявив до виконання виконавчий напис до ВДВС Новоград-Волинського міськрайонного управлінні юстиції і станом на дату подачі позовної заяви, за заявою Банку та на підставі виконавчого напису нотаріуса органами ДВС порушено виконавче провадження і арештовано заставне майно. Враховуючи те, що сума, зазначена у виконавчому написі розрахована без врахування положень чинних нормативно-правових актів і не може вважатися безспірною, оскільки нотаріусу не було надано документів, які б підтверджували безспірність заборгованості, а було надано документи для вчинення виконавчого напису щодо зобовязання, строк виконання якого на момент вчинення виконавчого напису ще не настав, та\~\~Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень не передбачено звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, оскільки таке звернення може бути вчинене лише на підставі рішення суду, - позивач вважає виконавчий напис, вчинений 16 березня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 931 незаконним та просить суд визнати виконавчий напис нотаріуса, таким, що не підлягає виконанню. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач 1 участь представника у судовому засіданні не забезпечив, представник відповідача подав заяву, в якій, зазначивши, що при вирішенні питання щодо позову покладається на розсуд суду, просить про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач 2 подала письмові заперечення на позов, які зводяться до того, що відповідно до положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Переліку документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані документи передбачені Переліком. Відповідні документи були подані Банком, а тому, вона була зобовязана вчинити виконавчий напис, оскільки нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчинення нотаріальної дії. Окрім того зазначає, що немає підстав вважати, що Закон України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень має переважне значення перед Законом України Про заставу, оскільки саме останнім визначаються основні положення про заставу. На підставі викладеного, вважає, що виконавчий напис, вчинений 16.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 931 відповідає чинному законодавству. В судове засідання відповідач 2 не зявилась, в поданій до суду письмовій заяві просила суд розглядати справу у її відсутності з урахуванням надісланих заперечень. Судом не визнавалася обовязковою участь відповідачів по справі у судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі на підставі наявних доказів. Заслухавши у судовому засіданні позивача, дослідивши матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 2005 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку УКРСОЦБАНК, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанквідповідач 1 у справі, було укладено Договір кредиту на купівлю транспортних засобів №284/24-202 та Договір відновлювальної кредитної лінії №284/24-203. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаними договорами, 11 серпня 2008 року було укладено Договір застави транспортного засобу, за яким позивач передав в заставу відповідачу 1 транспортний засіб марки MITSUBISHI Lancer 2.0 Intense АТ, 2008 року випуску, номер шасі №JMBSTCY4A8U16064, легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РВ ДДАІ МВС України 30.07.2008 року, загальна заставна вартість становить 135632,00 грн., що належать позивачу на праві власності (а.с.8-9). 16 березня 2011 року, за заявою Банку (а.с.45) приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу на підставі зазначеного договору застави вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 176126,13 гривень - сума боргу за кредитним договором № 284/24-202 від 01 серпня 2008 року та 3\~000,00 гривень - витрати за вчинення виконавчого напису на користь Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк(а.с.7). Виконавчим написом нотаріус запропонувала Банку задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна, а саме: транспортного засобу MITSUBISHI Lancer 2.0 Intense АТ, 2008 року випуску, д.н. [NUMBER], що належить позивачу на праві власності. Банк предявив до виконання виконавчий напис до ВДВС Новоград-Волинського міськрайонного управлінні юстиції, на підставі якого порушено виконавче провадження і 23.07.2012 року державним виконавцем ВДВС Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції винесено Постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження, якою накладено арешт на транспортний засіб марки MITSUBISHI Lancer 2.0 Intense АТ, 2008 року випуску, номер шасі №JMBSTCY4A8U16064, легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РВ ДДАІ МВС України 30.07.2008 року, що належить на праві власності [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON] (а.с.19-20). Дані обставини підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами (а.с.7-10, 19-20,45-49). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року у справі № 3-5 гс 10 визначено, що при вирішенні спору про визнання частини договору недійсним та скасуванні виконавчого напису нотаріуса суди зобов'язані керуватися не Законом України Про заставу, а нормами Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень. Відповідно до частини 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 6 ст. 20 Закону України Про заставу №2654-XII від 02.10.1992 року встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Інше передбачене Законом України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень№1255-IV від 18.11.2003 року, в редакції Закону станом на день розгляду справи, який визначав правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. \~\~ Прикінцевими і перехідними положеннями цього Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, Закон України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України Про заставу застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень(Постанова Верховного Суду України від 15 листопада 2010 року у справі № 3-5 гс 10). Відповідно до ч. 1 ст. 24. Закону Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень№1255-IV від 18.11.2003 року, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Статтею 26 цього Закону визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до якої обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 Договору застави від 11 серпня 2008 року предметом цього договору визначено рухоме майно позивача - транспортний засіб марки MITSUBISHI Lancer 2.0 Intense АТ, 2008 року випуску, номер шасі №JMBSTCY4A8U16064, легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований РВ ДДАІ МВС України 30.07.2008 року. Відповідно до пунктів 2.2 - 4.2 цього Договору, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання строку платежу зобовязання (або відповідна його частина) не буде виконана, а також у випадку невиконання заставодавцем будь-якого з своїх обовязків, передбачених цих договором та/або невиконання боржником будь-якого з своїх обовязків, передбачених кредитним договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється, у тому числі, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом, згідно цього договору. Статтею 203 ЦК України, визначено, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до ч.1 ст. 203 цього Кодексу, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2. ст. 215 цього Кодексу, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір застави від 11 серпня 2008 року, в частині права звернення стягнення на предмет застави, у тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом - є таким, що не відповідає нормам Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень №1255-IV від 18.11.2003 року, який, як встановлено вище, є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна і не передбачає здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved