Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини -[PERSON], [INFO], 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дочкою повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбу, добровільно надавати матеріальну допомогу відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, надали суду заяву, в якій просили на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач позов визнав повністю, про що надав суду відповідну заяву, та суду пояснив, що перебуває з позивачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дочку. Оскільки шлюбні стосунки у нього з позивачем не склалися, проживає окремо та надає матеріальну допомогу продуктами харчування на утримання дитини, іншої сім'ї та інших дітей не має, непрацездатних членів сім'ї не утримує, проти аліментів не заперечує. На даний час працює приватним підприємцем. Згідно ч.4 ст.174 Цивільно-процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про одруження, серії [NUMBER], виданого 17.10.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської ради м.Запоріжжя, встановлено, що 17.10.1997 року сторони уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний запис за №480 (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про народження від 12.11.1998 року, серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької міської ради (а.с.4), сторони є батьками неповнолітньої дитини -[PERSON], [INFO]. У судовому засіданні відповідач не заперечував проти того, що дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом з нею. Отже, судом встановлено, що на даний час дитина знаходиться на утриманні матері [PERSON], проживає разом з нею. Добровільно відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча є працездатним. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов повністю, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved