Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-10 00:00:00

До Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 24 січня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №001-33000-240107, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 3910 гривень, зобов`язавшись його повернути в строк, порядку та на умовах, визначених договором. Вказуючи на те, що відповідач свої договірні зобов`язання не виконав належним чином, позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 2907,76 гривень, а також покласти на відповідача судові витрати у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову, надав письмові заперечення проти позову, пославшись на невірність розрахунку заборгованості, погашення відповідачем кредиту в повному обсязі та належним чином (а.с.37-40). Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 24 січня 2007 року між ТОВ «КБ «Дельта», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №001-33000-24107, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 3910 гривень, зобов`язавшись його повернути в термін не пізніше 23 січня 2010 року щомісячними платежами в розмірі 253 гривень, сплативши за користування кредитом 15% річних та інші обов`язкові платежі (а.с.6-7, 10-12). При цьому, за змістом п.2.8 вказаного кредитного договору зазначена сума ануїтетного платежу в розмірі 253 гривень включає в себе заборгованість по тілу кредиту, по сплаті процентів за користування кредитом, а також плату за ведення кредитної справи (комісія). З наданих відповідачем копій документів, долучених до заперечення проти позову, встановлено, що відповідач здійснював погашення заборгованості за кредитним договором №001-33000-24107 від 24 січня 2007 року відповідно до умов договору, шляхом сплати ануїтетних платежів переважно в більшому розмірі, ніж це передбачено в договорі, що також не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні (а.с.37-40). В той же час, дані обставини не знайшли свого відображення і не враховані в наданому позивачем розрахунку заборгованості, пояснити за яким виникнення у відповідача заборгованості в розмірі 2907,76 гривень (215,22 гривень сума кредиту, 3,61 гривень відсотки, 2688,93 гривень комісія) представник позивача не змогла (а.с.8-9). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначеного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки єдиним доказом невиконання відповідачем свого договірного кредитного зобов`язання, як підстави для задоволення позову, є наданий позивачем розрахунок заборгованості. Однак, враховуючи встановлений судом факт належного виконання відповідачем свого обов`язку із погашення кредиту та неспроможність представника позивача з урахування цього пояснити та обґрунтувати наданий розрахунок заборгованості, суд позбавлений можливості розцінювати такий розрахунок як належний та беззаперечний доказ порушення відповідачем свого договірного обов`язку, що, в свою чергу, зумовлює необхідність відмови в задоволення позову. Приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також положення ст.88 ЦПК України, судові витрати у справі, понесені позивачем при звернення до суду із даним позовом, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed