Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-07 00:00:00

17 жовтня 2011 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5778 гривень 46 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 2 лютого 2009 року по 1 квітня 2009 року у розмірі 1214 гривень 83 копійки, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 486 гривень 02 копійки, на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень, з тих підстав, що після звільнення з роботи відповідач всупереч ст.ст. 116, 117 КЗпП України в день звільнення і до цього часу з ним розрахунок не провів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, пославшись на зазначені в позовній заяві обставини. Представник відповідача двічі у судове засідання не з'явився. Судова повістка відповідачеві була направлена за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за яким фактично підприємство відсутнє. Однак відповідно до 4.5 ст.74 ЦПК України у такому разі відповідач вважається повідомлений належним чином. Тому за згодою представника позивача суд ухвалив заочне рішення відповідно до ст. ст. 224 -226 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач відповідно до наказу № 128-12-к від 31 грудня 2007 року був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТМА-СТРОЙ» теслярем з 1 січня 2008 року. Відповідно до наказу № 08-02-к від 2 лютого 2009 року позивач був звільнений з цього підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Ці обставини підтверджуються письмовими доказами копіями наказів, які долучені до справи. Довідкою № 502 від 25.07.2011 року підтверджено, що [PERSON] з 1 квітня 2009 року працює в TOB «Монтаж-Енергобуд». Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що зазначених положень закону відповідач не виконав, повний розрахунок при звільненні з позивачем не провів. Так, згідно довідки від 07.12.2010 року, виданої TOB «АТМА-СТРОЙ», сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] станом на 01.12.2010 року становить 912 гривень. Зарплата не видана в зв'язку з відсутністю обсягів робіт з лютого 2008 року та відсутністю грошових коштів на рахунку підприємства. Як вбачається з наданих, індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] за 2007, 2008 та 2009 роки форми ОК-5, TOB «АТМА-СТРОЙ» було нараховано заробітну плату, з якої сплачено страхові внески та яка враховується для призначення пенсії, за 11, 12 місяці 2007 року та за 1, 2,3 місяці 2008 року. Правомірності позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі згідно розрахунку, доданого до позовної заяви, представником позивача не доведено, оскільки суду не надано доказів того, що за період з квітня 2008 року і до моменту звільнення з роботи позивач виконував роботу у TOB «АТМА-СТРОЙ» згідно трудового договору, у зв'язку з чим йому повинна була нараховуватись заробітна плата відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», згідно яких заробітна плата - це винагорода, обчислена , як правило, в грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як визначено ч.1 ст. 4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. З матеріалів справи та наглядового провадження № 107/1-10 за скаргою [PERSON] щодо невиплати заробітної плати на TOB «АТМА-СТРОЙ» вбачаться, що з лютого 2008 року обсягів роботи на підприємстві та коштів на рахунку підприємства не було, а з квітня 2008 року заробітна плата позивачеві не нараховувалась. Тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню за не доведенням їх правомірності. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо вирішено спір на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Днем звільнення позивача було 2 лютого 2009 року. Представник позивача суду пояснив, що неодноразові звернення позивача до керівництва товариства з вимогою щодо проведення з ним кінцевого розрахунку залишилися без задоволення з єдиною мотивацією - відсутність коштів. Відсутність обсягів роботи та коштів на рахунку підприємства не є обставиною, яка виключає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні з роботи. Відповідно до рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, перебіг тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Тому відповідач повинен нести таку відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, виходячи з розміру середнього заробітку, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати(далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно абз.3 п.2 розділу II цього Порядку у випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Як зазначено у абз.4 п.2 цього розділу, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, яким передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться, виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. В зв'язку з тим, що суду не надано сторонами трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, суд здійснює розрахунок середньої заробітної плати позивачу відповідно до Порядку, виходячи із розмірів мінімальної заробітної, встановленої діючим законодавством за останні два повні місяці роботи перед звільненням, тобто за грудень 2008 року та січень 2009 року. Посилання представника позивача на пункту 2.8. розділу II діючої Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими профспілками і об'єднаннями на 2008-2009 роки (далі Генеральна угода), яким передбачено, що мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлюється у розмірі 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до п. 2.8. Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки від 15 квітня 2008 року установлено на період до запровадження розміру мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатної особи до 1 січня 2009 р. мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у виробничій сфері (за винятком бюджетних установ) у розмірі 120 відсотків мінімальної заробітної плати. За змістом ст. 15 Закону України «Про оплату праці» та статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, у т.ч. приватними, самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення генеральної, галузевої, регіональної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до ст. З зазначеного закону сторонами генеральної угоди виступають: професійні спілки, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди; власники або уповноважені ними органи, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, на підприємствах яких зайнято більшість найманих працівників держави. Таким чином, для підприємств, які при укладенні угоди не були представлені уповноваженими представниками зі сторони власника і сторони профспілки, умови і розміри оплати праці встановлюються з дотриманням мінімальних гарантій, встановлених законодавством України, зокрема розміру мінімальної заробітної плати. Участь підприємства у будь-яких об'єднаннях як роботодавців, так і профспілок, які були учасниками Генеральної угоди, суду представником позивача не доведено. Абзац 4 Загальних положень Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки від 15 квітня 2008 року проте, що положення Угоди діють безпосередньо на всіх підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, є обов'язковими для застосування під час укладання угод іншого рівня та колективних договорів як мінімальні гарантії стосуються тих підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, які представлені учасниками цієї угоди. Його не можна розуміти так, що положення Генеральної угоди поширюються на всі підприємства, установи та організації держави незалежно від форм власності, оскільки не всі вони були представлені учасниками цієї угоди, а лише більшість з них, об'єднана в ті організації роботодавців та профспілок, які підписали угоду. Таким чином п. 2.8. Генеральної угоди не поширюється на TOB «АТМА-СТРОЙ». Згідно ст. 59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, зокрема, з 1 грудня 2008 року мінімальну заробітну плату в розмірі 605 гривень. Статтею 55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» встановлено з 1 січня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати також 605 гривень. Відповідно до п.8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плат за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством,- на числа,календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за останні два повні місяці роботи, тобто за грудень 2008 року і січень 2009 року становить (605 грн+605 грн.): (31 кал.д.+31кал.д)=19 гривень 80 копійок. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з З лютого 2009 року по 1 квітня 2009 року, становить 1130 гривень 66 копійок(19 гривень 80 копійок х 57 календарних днів). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормального життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З досліджених доказів вбачається, що [PERSON] у зв'язку із порушенням йог; права на оплату праці звертався за його захистом до державного інспектора праці та прокурора м. Славутича, довів обставини докладання ним додаткових зусиль щодо організації свого життя. Виходячи з характеру та тривалості порушення прав позивача на оплату прані причин, засад розумності та справедливості, суд визначає розмір відшкодуванні моральної шкоди на суму 2000 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий зон на користь держави в розмірі, передбаченому ст.4 Закону України «Про судовий збір» На підставі викладеного,

Outcome: partial