Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-04 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача збитків завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 30.08.2012 відповідач, рухаючись по пр. Жовтневому вул. Васляєва у м. Миколаєві, керуючи автомобілем [NUMBER], не вибрав безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем, якій належить позивачу. Постановою суду від 19.09.2012 відповідача було визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано матеріальну шкоду в розмірі 18\~467,70 грн. та моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10\~000 грн., яка полягає у душевному болі та стражданнях, котрих він зазнав внаслідок пошкодження належного йому майна та неможливості працювати, адже від цього залежить благополуччя та достаток його сімї. Посилаючись на викладене позивач просив стягнути з відповідача 3301,08 грн. компенсації втрати товарної вартості автомобіля, 500 грн. витрат на проведення експертного дослідження та надання висновку про розмір матеріальної шкоди, 1000 грн. франшизи, на яку зменшується страхове відшкодування, 11\~666,62 грн. упущеної вигоди, 2000 грн. витрат на правову допомогу адвоката та компенсацію моральної шкоди 10000 грн., а також судовий збір в розмірі 214,60 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягала на задоволенні позову. Позивач в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений через представника, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судовому засіданні позову не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Послався на те, що розмір шкоди заподіяної автомобілю було визначено аварійним комісаром страхової компанії та страхове відшкодування перераховано позивачу. Тому сума встановлена у висновку ним не визнається, вартість проведення дослідження компенсації не підлягає. Вказав, що проти стягнення франшизи в сумі 1000 грн. він не заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Вказала, що упущена вигода та моральна шкода не підтверджені належними доказами. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечувала, оскільки позивачем не надано доказів фактичної сплати цих витрат. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.09.2012 встановлено, що 15.08.2012 водій [PERSON]. рухаючись по пр. Жовтневому вул. Васляєва в м. Миколаєві, керуючи автомобілем «ВАЗ-2104», р/н 30362НІ, не вибрав безпечну швидкість руху, не витримав безпечну дистанцію. Допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив п. п. 12.1, 12.3, 13.1 ПДР України. Згідно вищезазначеної постанови [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Позивач звернувся до суду для вирішення спору у правовідносинах щодо відшкодування заподіяних йому збитків, матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме джерелом підвищеної небезпеки. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати товарної вартості автомобіля, посилаючись на висновок № 073/07-2012. Відповідно до висновку № 073/07-2012 (а. с. 16) розрахунок втрати товарної вартості спеціалістом не проводився відповідно до умов замовника. Позивачем не надано доказів наявності та розміру втрати товарної вартості автомобіля, а тому суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення компенсації втрати товарної вартості належить відмовити за необґрунтованістю. З висновку вбачається, що сума 3301,08 грн. це різниця між вартістю відновлювального ремонту та розміром матеріальної шкоди, з урахуванням фізичного зносу деталей. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України до збитків відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Однак витрати 3301,08 грн. не можуть бути стягнуті, оскільки на момент звернення до суду позивач вже провів відновлювальний ремонт, а тому можуть підлягати стягненню реальні збитки. За таких обставин вимоги позивача про стягнення витрат на проведення експертного дослідження та надання висновку № 073/07-2012 задоволенню не підлягають, оскільки в задоволенні вимог, які позивач обґрунтовував висновком, було відмовлено та з пояснень представника позивача вбачається, що вказаний висновок було підготовлено через спір зі страховою компанією щодо розміру страхового випадку, який розглядається в порядку цивільного судочинства в іншому провадженні. Відповідно до полісу обовязкового страхування цивільної відповідальності № АВ/6143856 (а. с. 14) розмір франшизи, на яку в обовязковому порядку зменшується сума страхового відшкодування, складає 1\~000 грн. Суд вважає, що матеріальна шкода в розмірі 1000 грн., що не компенсована позивачу страховою компанією внаслідок зменшення страхового відшкодування на суму франшизи, підлягає стягненню з відповідача. В обґрунтування розміру упущеної вигоди позивач посилається на податкові декларації за півріччя та три квартали 2012 року. Однак суд не може взяти до уваги вказані документи як належний доказ підтвердження розміру упущеної вигоди, оскільки з декларацій не вбачається, який дохід отримувався позивачем саме внаслідок експлуатації пошкодженого автомобіля, чи постійним (щоденним) був цей дохід і яким був дохід позивача від пошкодженого автомобіля у період перед його пошкодженням. Податкова декларація свідчить про оподатковуваний дохід позивача за певний звітний період, наприклад півріччя, однак дохід отриманий протягом цього періоду може змінюватись. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому не можна приймати як доказ декларації і вважати, що щоденний дохід був незмінним, а відтак суду не надано доказів на підставі яким можна було б вирахувати розмір упущеної вигоди. Суд вважає, що в задоволені вимог про стягнення упущеної вигоди належить відмовити за необґрунтованістю. Позивач просить стягнути з відповідача компенсацію заподіяної моральної шкоди, яка полягає у душевному болі та стражданнях, котрих він зазнав внаслідок пошкодження його майна, неможливості працювати на вказаному автомобілі, отримувати дохід, від якого залежить достаток його сімї. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях, які він зазнав у звязку з пошкодженням автомобіля, що є засобом отримання доходу для утримання позивача та його сімї. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати на правову допомогу входять до складу судових витрат. За змістом вказаної статті обовязковою підставою стягнення судових витрат є документальне підтвердження понесення таких витрат. Позивачем в якості доказу понесення витрат на правову допомогу надано витяг з договору. У вказаному витягу зазначено, що сторони домовились про розмір винагороди за надану правову допомогу, однак це не є документальним підтвердженням того, вказана сума була фактично оплачена. Інших доказів, які б документально підтверджували б понесення позивачем витрат на правову допомогу суду не надано, а відтак у стягненні частки витрат на правову допомогу пропорційно задоволених вимог належить відмовити. Враховуючи те, що позивачем сплачено судовий збір в мінімально дозволеному законом розмірі 214,6 грн. та судом задоволено вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі франшизи, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 214,6 грн. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 1000 грн., що не компенсована позивачу страховою компанією внаслідок зменшення страхового відшкодування на суму франшизи та компенсації моральної шкоди в сумі 1\~000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial