Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-20 00:00:00

В лютому 2013 року позивачі звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «[PERSON] та кредит» про визнання недійсним Кредитного договору №18-1065-048И від 14.04.2008 року та повернення сторін в становище, що існувало до угоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.04.2008 року між позивачами та АТ «[PERSON] та Кредит» (надалі «Банк») був укладений Кредитний договір №18-1065-048И від 14.04.2008 року (надалі «Кредитний договір») на виконання якого [PERSON] надав, а позивачі отримали кредит в розмірі 112000 дол. США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,5% річних з кінцевим терміном повернення до 14.04.2028 року. Цільове призначення кредиту придбання позивачами будинку за адресою: с. Водяне, вул. Перемоги, 17, Запорізька область, К-Дніпровський район. При цьому позивачі наголошують на безпідставності збільшення Банком процентної ставки за договором, недопустимості надання кредиту в іноземній валюті, безпідставності здійснення стягнення суми заборгованості у гривневому еквіваленті, ненадання повної інформації про сукупну вартість кредиту та інших зобовязань позивача, що в свою чергу сприяло помилковому розумінні природи правочину, який би за звичайних умов позивачі не уклали. Крім того, зазначають на порушенні відповідачем при укладенні Кредитного договору норм Закону України «Про захист справ споживачів», що полягало у відсутності в Кредитному договорі методики, яка б детально регулювала порядок нарахування відсотків. В цій ситуації позивачам незрозуміло чим керувався [PERSON] збільшуючи процентну ставку в гривневому еквіваленті, а тому умови Кредитного договору вважають дискримінуючими, позивачам не було розяснено порядку збільшення процентної ставки. Позивачі вважають, що через те, що [PERSON] не поставив до їх відома інформацію про фінансову кризу в Україні, останні були позбавлені можливості звернутися до банку чи до суду при незгідності з вимогами про зміну суттєвих умов договору, продовженні строку кредитування, реструктуризації боргу і тд. Зважаючи на те, що позивачі не могли ініціювати внесення змін до умов укладеного договору, вважають, що відповідачем порушено вимоги щодо гарантованого принципу свободи договору. Нечесну підприємницьку діяльність Банку, як підставу недійсності Кредитного договору, позивачі повязують з тим, що на момент його укладення [PERSON] не було в чіткій та зрозумілій формі розяснено, що підвищення процентної ставки за договором є можливе, а також те, що [PERSON] мав наміри проводити перерахунок процентної ставки. В березні 2013 року позивачі збільшили позовні вимоги, до всього просили визнати недійсним Договір іпотеки №18-1065-0481 (в судовому засіданні представником позивача зазначено про допущену описку, слід читати №18-1065-048І) від 14.04.2008 року на житловий будинок по вул. Перемоги, 17 в с. Водяне, К-Дністровського району Запорізької області (незважаючи на це, до заяви долучено копію Договір іпотеки №18-1065-048І/1 від 14.04.2008 року, предметом якого виступала земельна ділянка площею 0,218 га. за вищевказаною адресою). Заява мотивована тим, що на момент укладення договору за яким в іпотеку було передано саме будинок, у [PERSON] ніхто не запитав про наявність у його неповнолітніх дітей, а пункт договору, який передбачав гарантію не порушення прав дітей, як і власне весь договір був підписаний позивачем без ознайомлення з його змістом. В квітні 2013 року представником позивача [PERSON] адвокатом [PERSON]І подана, ще одна «позовна заява про збільшення позовних вимог», яка за своїм змістом є заявою, що стосується підстав позову представником зазначено, як додаткову підставу для недійсності договору іпотеки, предметом якого є житловий будинок позивачів, ненадання згоди дружини позивача на укладення договору іпотеки, як на факт розпорядження спільним майном. Відповідач позовні вимоги не визнав, в поданих до суду запереченнях представник відповідача зазначив, що підстави для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними відсутні. При укладенні Кредитного договору позивач [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування. Процентна ставка піднімалась Банком у відповідності до п.4.6 Кредитним договором, позивачем заперечень з даного приводу в строки, передбачені цим же пунктом договору не подавалось. На момент укладення Кредитного договору [PERSON] мав повноваження на вчинення відповідних банківських операцій. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у позові. Представник позивача адвокат [PERSON] дав пояснення по суті позову. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, вказав на порушення позивачами строку позовної давності, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, 14.04.2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством ВАТ «[PERSON] та Кредит», найменування якого у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на Публічне акціонерне товариство «[PERSON] та Кредит», був укладений Кредитний договір №18-1065-048И від 14.04.2008 року на виконання якого [PERSON] надав, а позивач отримали кредит в розмірі 112000 дол. США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,5% річних з кінцевим терміном повернення до 14.04.2028 року. При укладенні даного договору позивач [PERSON], будучи дружиною [PERSON], на підставі ст.65 Сімейного кодексу України підтвердила свою згоду з його умовами. На кредитні кошти позивач придбав житловий будинок №17, що знаходиться по вул. Перемоги в с. Водяне, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області, уклавши 14.04.2008 року з [PERSON] в м. Енергодар договір купівлі продажу нерухомого майна. На забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між [PERSON] та Банком та 14.04.2008 року було укладено Договір іпотеки №18-1065-0481 за яким в іпотеку передано житловий будинок №17, що знаходиться по вул. Перемоги в с. Водяне, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області. А також Договір іпотеки №18-1065-048І/1, предметом якого виступала земельна ділянка площею 0,218 га. За вищевказаною адресою, кадастровий номер 2322482400010030023. Статтею 204 Цивільного кодексу України проголошена презумпція правомірності правочину, за якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду позивачі, як на підставу недійсності Кредитного договору прямо вказують лише на ст.229 ЦК України, за умов якої особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач - [PERSON], зазначає що помилився в природі правочину, прав та обовязків сторін, при цьому здійснює посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3, що втратила чинність на підставі постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зміст посилання на природу правочину позивачі не розкривають, проте вказують на обставини фінансової кризи, зміни ставки за кредитом, безпідставності стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті та інше, що безпосередньо повязане, власне, з виконанням договору, а не наявністю помилки на стадії його укладання. Правові засади визнання недійсним правочину вимагають наявності невідповідності між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. З матеріалів справи вбачається, що позивач бажав отримати кредит, отримав його та реалізував своє бажання на придбання нерухомості, відповідач знав, що кредит треба повертати, сплативши за його використання відсотки. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, посилання позивачів на помилку, як на підставу недійсності правочину, є не належним, не підтверджене жодним доказом. Посилання на відсутність повноважень Банку на укладення договору в іноземній валюті, лише через те, що [PERSON], як він стверджує, не було представлено ліцензії та письмового дозволу, і він не міг перевірити її наявність є неналежним. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору, Публічне акціонерне товариство «[PERSON] та Кредит» мало банківську ліцензію за №28 від 30.10.1991 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями. Невід'ємною частиною цієї ліцензії є Дозвіл від 30.10.1991 року за №28-2 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати кредитор за кредитним договором з валютними цінностями. Зазначена банківська ліцензія та письмовий дозвіл, в повній мірі відповідають вимогам Постанови Правління Національного банку України від 17.07.2001 року №275 «Про затвердження Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій». Крім того, із зазначеного питання отримане розяснення пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних. Так, в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (надалі «Постанова пленуму») вказано, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У звязку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. У випадку із позивачами договір укладався до набрання чинності вищевказаним Законом. Відповідно до п.14 Постанови пленуму при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Укладаючи та підписуючи оспорюваний Кредитний договір та додаткові угоди до нього, сторони договору, зокрема і позивач, засвідчили свою згоду на його укладання на умовах зазначених у кредитному договору, [PERSON] підписавши зазначений договір, надав згоду на кредитування в іноземній валюті. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Судом не встановлено фактів тиску на позивача, примусу на укладення оспорюваного договору, так позивач при отриманні кредиту міг та мав можливість звернутись до іншої фінансової установи, яка можливо пропонувала інші умови кредитування, або взагалі відмовитися від укладення договору. Підписавши оспорюваний договір, позивач погодився і з умовами зміни розміру процентної ставки за користування кредитними ресурсами, що містяться в п.4.6 Кредитного договору, надавши таким чином Банку можливість самостійно збільшувати процентну ставку у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або наявності інших показників, що характеризують кон'юктуру у фінансових ринків. Нечесну підприємницьку діяльність Банку, позивачі повязують з тим, що на момент його укладення [PERSON] не було в чіткій та зрозумілій формі розяснено, що підвищення процентної ставки за договором є можливе, а також те, що [PERSON] мав наміри проводити перерахунок процентної ставки. Таке твердження спростовується матеріалами справи в тому числі, п.9 Додатку №1 до Кредитного договору №18-1065-048И від 14.04.2008 року зазначає, що підписання цього додатку погоджується з умовами кредитування викладених в Кредитному договорі №18-1065-048И від 14.04.2008 року та додатку №1 до нього, визнає та підтверджує, що надана Банком та викладена в Кредитному договорі та Додатку №1 інформація, щодо умов надання кредиту є повною вичерпною та зрозумілою для позивальника, тобто для [PERSON] Звертаючись до суду позивачі просили визнати недійсним і Договір іпотеки №18-1065-0481 (в судовому засіданні представником позивача зазначено про допущену описку, слід читати №18-1065-048І) від 14.04.2008 року на житловий будинок по вул. Перемоги, 17 в с. Водяне, К-Дністровського району Запорізької області. З підстав порушення прав неповнолітньої дитини позивачів та відсутності згоди дружини позивальника на укладення відповідного договору. З матеріалів справи вбачається, що отримання кредиту, придбання нерухомості та передача її в іпотеку відбувалася в один день 14.04.2008 року. Жодних доказів реєстрації дитини позивачів по вул. Перемоги, 17 в с. Водяне, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області до моменту придбання будинку суду не надано. Проте, очевидно що право власності, користування в дитини виникло уже після оформлення правовстановлюючих документів. Відповідно до ст.182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що Договір купівлі-продажу будинку №17 по вул. Перемоги в с. Водяне, Камянсько-Дніпровського району, Запорізької області від 14.04.2008 року пройшов державну реєстрацію, лише 21.10.2008 року. Відповідно до п.44 Постанови у звязку з тим, що батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Суд, з урахуванням викладеного, не вбачає порушення прав неповнолітнього під час укладення [PERSON] договору іпотеки №18-1065-048І від 14.04.2008 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] давала згоду на укладення її чоловіком позивачем [PERSON] Кредитного договору, про що міститься відмітка в тексті договору підпис [PERSON] від 14.04.2008 року. А за таких обставин [PERSON] мала змогу ознайомитися також і з змістом розділу №5 Кредитного договору, який визначає умови забезпечення кредиту та фінансовий стан позичальника. Незважаючи на те, що про обставини передачі майна в іпотеку позивачці було відомо, ще 14.04.2008 року за позовом до суду в частині визнання договору іпотеки недійсним остання звернулася лише в березні 2013 року, що очевидно лежить поза межами строків позовної давності. При вирішенні справи суд приймає до уваги і те, що з позовом про визнання недійсним Кредитного договору №18-1065-048И від 14.04.2008 року з вищезазначених підстав позивачі звернулися лише 18.02.2013 року. І це в той час коли заочне рішення Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 15.03.2011 року у справі №2-197/2011 року, яким з позивачів стягнуто заборгованість за вищевказаним договором, уже було звернуте до виконання. За вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Outcome: dismissed