Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-08 00:00:00

[PERSON] звернувшись 14 червня 2012 року до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання угоди дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, вказала, що 03 червня 2012 року між позивачем та відповідачами у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу 48/100 частин житлового будинку №55 по вул. Свердлова в м. Білгород-Дністровський у відповідності до якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] купила вищевказану частину житлового будинку. Посилаючись на ухиляння відповідачами від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, позивачка на підставі ст.220 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу 48/100 частин житлового будинку №55 по вул. Свердлова в м. Білгород-Дністровський та визнати за нею право власності на частину житлового будинку. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася в матеріалах справи є її заява, відповідно до якої просить справу розглянути у її відсутність, позовну заяву підтримує, просить суд її задовольнити (а.с.33) Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, в матеріалах справи є їх заява, відповідно до якої просять справу розглянути у їх відсутність, позовну заяву підтримують, просять суд її задовольнити.(а.с.30,31) Третя особа [PERSON] в судове засіданні не зявився, в матеріалах справи є його заява, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутність, позовну заяву підтримує, просить суд її задовольнити.(а.с.32) У звязку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає , що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 червня 2012 року між позивачем та відповідачами був укладений в простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким відповідачі продали належний їм на праві власності 48/100 частин житлового будинку №55 по вул. Свердлова в м. Білгород-Дністровський за 20000 грн., які відповідачі отримали від позивача в повному обсязі у день підписання вищевказаного договору.(а.с.4) Проте, [PERSON], [PERSON] фактично передавши позивачу спірне майно, свої зобовязання щодо здійснення дій по нотаріальному посвідченню та реєстрації договору до цього часу не виконують, посилаючись на те, що усі істотні умови щодо виконання договору вони здійснили. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Нормою ч.2 ст.220 ЦК України передбачено, що, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Однак слід зазначити, що згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України закон повязує визначення моменту укладення договору, а відтак і набуття сторонами прав і обовязків за договором житла. Так, п.п. 5,6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням. Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Проте, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків. У звязку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. За таких обставин вбачається, що договір купівлі-продажу спірної частини житлового будинку оформлений та підписаний сторонами 03 червня 2012 року у простій письмовій формі в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є вчиненим, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину. Враховуючи вищезазначене, сукупність зібраних та досліджених судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу 48/100 частин житлового будинку №55 по вул. Свердлова в м. Білгород-Дністровський між сторонами по справі не укладався, а з зазначених позивачем доводів правові підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем відсутні. На підставі викладеного, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed