Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-05 00:00:00

[PERSON] у липні 2012 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач указує на те, що відповідач є власником нежитлової будівлі складу-навісу для зерна площею 4140 кв.м., розташованої в с. Вишневе Пирятинського району Полтавської області. Між ними була досягнута домовленість щодо продажу позивачу цієї нежитлової будівлі. 20.08.2010 року відповідач [PERSON] отримав від позивача 80 000 грн як передплату за продаж на його користь цієї будівлі. Про отримання коштів в сумі 80 000 грн відповідач склав розписку. У подальшому між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу вищевказаного складу-навісу для зерна, але відповідач отримані грошові кошти позивача не повертає, безпідставно зберігаючи їх у себе без достатньої правової підстави та майже два роки користується ними. Просить стягнути з відповідача [PERSON] отримані від нього грошові кошти у сумі 80 000 грн та проценти за весь період користування грошовими коштами з 10.08.2008 по 09.07.2012 року, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у вказаний період. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, пояснив, що у 2010 році до нього зателефонував племінник [PERSON] і повідомив, що в Пирятинському районі продається ангар. Позивач мав намір його придбати, тому [PERSON] познайомив його з власником будівлі [PERSON]. Відповідач надав позивачу документи, що підтверджували його право власності на майно, після чого позивач передав йому завдаток у сумі 1000 дол. США. Оскільки у відповідача виникли якісь проблеми з оформленням документів на майно , позивач попросив повернути йому гроші. Відповідач передав йому завдаток у сумі 1000 дол. США, отримавши розписку про їх передачу. Згодом відповідач знову запропонував йому купити ангар, пояснивши, що всі документи на нього вже в порядку. 20.08.2010 року позивач в приміщенні його кабінету по вул. Цибаня, 43 м. Пирятина передав відповідачу кошти в сумі 80 000 грн як передплату за продаж ангару. Розписку про отримання коштів написав присутній при передачі коштів [PERSON], а підпис поставив відповідач. У подальшому, позивач дізнався, що відповідач, документів, що стверджують його право власності на склад-навіс не має, тому попросив повернути йому передані за продаж ангару кошти. Відповідач пообіцяв, що поверне кошти, коли продасть ангар. Як виявилося згодом, на момент передачі коштів відповідач не був власником вищевказаної нежитлової будівлі, ангар належав іншій особі. Просить стягнути з відповідача [PERSON] отримані від нього грошові кошти у сумі 80 000 грн та проценти за весь період користування грошовими коштами з 10.08.2008 по 09.07.2012 року, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у вказаний період, а також стягнути витрати, повязані з явкою до суду у сумі 1600 грн. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] не визнав, пояснив, що дійсно у них з позивачем була домовленість про продаж складу навісу для зерна, але позивач на момент передачі йому коштів у сумі 80 000 грн знав, що він не є власником цієї будівлі. Відповідач був власником цієї будівлі раніше, а потім право власності на неї перейшло до Білецького. Незважаючи на це позивач сказав, що довіряє йому, тому розписка була укладена від імені відповідача, яку він підписав. Проте, гроші взяв на зберігання не він, а представник власника ангару [PERSON] Через три тижні, в кабінеті позивача [PERSON] передав [PERSON] гроші в сумі 80 000 грн, але написану відповідачем розписку останній не повернув. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач є його дядьком, який мав намір придбати ангар, що продавався у с.Вишневе Пирятинського району. Він познайомив його з продавцем ангару - [PERSON] Про передачу коштів він сказати нічого не може, оскільки про фінансові питання між сторонами йому нічого відомо не було і він не був присутнім при їх передачі. Свідок [PERSON] пояснив, що був присутнім при домовленостях між сторонами про купівлю ангару у с.Вишневому Пирятинського району. Позивач передав їм 80 тис. грн. як передплатату за купівлю ангару. Розписка про отримання коштів була написана від імені [PERSON], оскільки той був представником власника будівлі Білецького за усною домовленістю. Свідок написав розписку, а [PERSON] її підписав. Кошти взяв собі на зберігання присутній при розмові [PERSON], який виступав представником власника будівлі Білецького. [PERSON] запропонував позивачу поїхати до Білецького, щоб оформити нотаріально генеральне доручення на розпорядження будівлею, але той відмовився, сказавши, що йому достатньо буде розписки від [PERSON]. Домовилися, що гроші будуть зберігатися у [PERSON], поки позивач буде розбирати приміщення ангару, а потім він доплатить решту суми за купівлю складу. Через 2 тижні йому зателефонував [PERSON], що потрібно їхати до [PERSON] та повернути йому гроші. У тому ж кабінеті позивача [PERSON] повернув йому гроші, але позивач розписку не повернув, вказавши, що забув її в Києві і потім поверне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в серпні 2010 року до нього звернувся знайомий Білецький, який уповноважив його представляти його інтереси при укладенні договору купівлі-продажу складу-навісу для зерна, що належав відповідачу [PERSON]. Купивши ангар, Білецький мав намір його продати, якщо знайде покупця на нього. Знайти покупців ангару він уповноважив [PERSON]. Тоді свідок і познайомився з потенційним покупцем ангару, що належав Білецькому [PERSON] У серпні-вересні йому зателефонував відповідач і повідомив, що позивач має намір купити гараж і дає завдаток 80 000 грн. Вони поїхали на фірму до позивача, свідок надав йому документи на ангар, але коли постало питання про гроші, він відмовився писати розписку про їх отримання. Домовилися, що розписку напише відповідач, а свідок гроші візьме собі на зберігання. Через 2 тижні йому зателефонував [PERSON] і вони всі зустрілися у кабінеті позивача він, [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON]. Свідок поклав гроші у пакеті на стіл позивача, запитав чи немає до нього претензій і вийшов з кабінету. Коли [PERSON] вийшов з кабінету, [PERSON] запитав його чи повернув йому позивач розписку, на що відповідач сказав, що розписки у [PERSON] не було при собі і він пообіцяв її повернути пізніше. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Влітку 2010 року сторони попередньо домовилися щодо купівлі позивачем нежитлової будівлі складу-навісу для зерна площею 4140 кв.м., розташованої в с. Вишневе Пирятинського району Полтавської області. 20.08.2010 року на підтвердження вказаних домовленостей, позивач передав відповідачу кошти в сумі 800000 грн в рахунок оплати вартості нерухомого майна, а відповідач передав позивачу розписку, якою підтверджувався факт отримання ним коштів в сумі 800000 грн, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні (а.с.7). Відповідно до ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу у якості авансу за продаж нерухомого майна та прийняття цих коштів останнім сторонами не заперечується, тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. В подальшому сторони, так і не досягли згоди щодо купівлі-продажу зазначеного майна і позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення йому суми сплаченого авансу за розпискою, яка знаходилася у нього. Проте, відповідач отримані кошти до цього часу позивачу не повернув. Як зазначено в ст. 10, 11 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Згідно з ч.3 цієї статті наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про неповернення йому грошових коштів відповідачем вказав на наявність у нього розписки про їх отримання від боржника. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідач не надав суду належних, беззаперечних та достатніх доказів в обґрунтування своїх заперечень. У судовому засіданні судом з дотриманням вимог ст. 186 ЦПК України оголошено та досліджено зміст записів телефонних розмов, що відбулися між сторонами та відповідачем із свідком по справі Єлецьким з приводу спірних правовідносин. Проте, із змісту даних телефонних розмов факт повернення позивачу коштів достовірно встановлено не було. З наданих у судовому засіданні свідком [PERSON] показань також встановити факт отримання позивачем коштів за розпискою не є можливим, оскільки свідок пояснив, що гроші позивачу особисто він не передавав, а поклав їх на стіл, а потім вийшов з приміщення, де знаходилися сторони. Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Достатність доказів або їх сукупність означає, що вони або їхня кількість та вагомість дозволять зробити суду висновок про існування або відсутність певного юридичного факту (фактів), на підтвердження яких вони зібрані та в результаті встановлення якого в особи виникне, зміниться або припиниться певне субєктивне право. Враховуючи викладене, на думку суду, одні лише показання свідка [PERSON] є недостатніми для того, щоб суд міг зробити переконливий висновок про факт повернення позивачу коштів за наданою розпискою. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про повернення йому грошових коштів в сумі 80 000 грн в рахунок оплати вартості нерухомого майна, яке йому не було передане подальшому, є обгрунтованими і підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В частині позову [PERSON] про стягнення з відповідача процентів за користування його коштами в сумі 11 643,83 грн слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін спору, грошові кошти в сумі 80 000 грн. були передані позивачем в якості авансу за продаж нерухомого майна складу навісу для зерна розташованої в с. Вишневе Пирятинського району Полтавської області. Також встановлено, що договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна укладений не був. Дослідженими у ході судового розгляду доказами факту повернення грошових коштів відповідачем позивачу встановлено не було. Відповідно, якщо встановлено, що сплачені кошти є авансовим платежем, то, відповідно, вони підлягають поверненню в тому розмірі, в якому видавались. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У даній справі правовою підставою як отримання, так і збереження суми авансу є угода про передачу авансу. Тому положення ст. 1212 ЦК України, якими обґрунтовує свої вимоги позивач, до даних правовідносин не може бути застосовано. Не може бути відповідно до даних правовідносин застосовано положення ст. 536 ЦК України про сплату процентів боржником за користування чужими грошовими коштами. З огляду на те, що між сторонами виникло зобов"язання спрямоване на придбання нерухомого майна, передача коштів за угодою про передачу авансу не може бути визнано грошовим зобов"язанням. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення на його користь витрат, повязаних з явкою до суду. Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як убачається з матеріалів справи, документів, що підтверджують транспортні витрати пов'язанні з поїздками на судові засідання позивачем суду не надано. У звязку з викладеним, на користь позивача повинні бути присуджені понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial