Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-29 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому згідно уточнених позовних вимог від 06.03.2013 року зазначив, що йому на праві власності належить житловий будинок, розміщений по вул. Кутузова, 33 в с. Шевченкове, Кілійського району, Одеської області. Під час спільного проживання позивача з відповідачем, [PERSON] з його дозволу вселилась до належного йому будинку та в ньому було зареєстроване її місце проживання. В подальшому у 2010 році шлюб між ним було розірвано, в звязку з чим позивач залишив своє помешкання та переїхав проживати до своєї теперішньої дружини в с. Приозерне, Кілійського району. Відповідач [PERSON] з того часу залишилась проживати в домі позивача та чинить перешкоди у розпорядженні ним, зокрема, не допускає позивача до будинку, провокує скандали та конфліктні ситуації. Позивач вважає, що такими діями та своїм проживанням в належному йому будинку відповідач порушує його право власності та на його прохання залишити будинок і знятись з реєстрації місця проживання не реагує. На підставі викладеного позивач, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, просив суд ухвалити рішення про усунення перешкод з боку відповідача у користуванні власністю, - належним йому житловим будинком, виселивши відповідача з нього та знявши з реєстрації місця проживання. Заявлені позовні вимоги позивач підтримав в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та зазначили, що доводи позивача, щодо перешкоджанню позивачу в доступі до будинку та користуванні ним, є надуманими. Позивач періодично приїздить до с. Шевченкове та вивозить з будинку належні йому речі. Відповідач вселилась до належного позивачу житла, як член його родини, після припинення родинних відносин залишилась проживати в будинку, не вчиняє дій, які унеможливлюють подальше спільне проживання в будинку, або дій щодо його псування чи руйнування. На підставі викладеного вважали позов [PERSON] безпідставним та просили суд відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи,яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору Кілійського районного сектору ГУ ДМС України в Одеській області, повідомлений належним чином про час та місце розгляд справи, в судове засідання не прибув,про причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляд справи, або проведення судового розгляду за його відсутності, не надав. Неявка представника третьої особи відповідно до ст. 169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи Заслухавши пояснення позивача, заперечення відповідача та його представника, дослідивши надані докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 23 грудня 2010 року у справі 2-4469/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, - шлюб між сторонами було розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили 4 січня 2011 року /а.с. 5/. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 15 червня 2011 року у справі 2-2637/11 за позовом [PERSON] до Шевченківської сільської ради Кілійського району про визнання права власності на спадкове майно, позовні вимоги [PERSON] було задоволено та визнано за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок, розміщений по вул. Кутузова, 33 в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області та на підставі вказаного рішення 05.09.2011 року КП «Районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» за ним за реєстраційним номером 34545430 було зареєстровано право власності /а.с. 6-7/. Згідно довідки, виданої 25.092012 р. Кілійським БТІ та РОН за № 178, - за [PERSON] зареєстрованих домоволодінь в м. Кілія та Кілійському районі не значиться /а.с. 63/. Як вказано в довідці, виданій 22.02.2013 року Кілійським районним сектором ГУ ДМС України в Одеській області за № 157, [PERSON], [INFO], уродженка с. Шевченкове, Кілійського району, Одеської області, значиться зареєстрованою: [INFO] з 20.02.2008 року /а.с. 67/. З довідки, виданої 22.02.2013 року Шевченківською сільською радою Кілійського району Одеської області за № 199/02.01.23, [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає за адресою: [INFO] , із 20 лютого 2008 року відповідно до заяви чоловіка [PERSON] /а.с. 68/. При вирішенні справи судом враховано і застосовано відповідні положення діючого законодавства: Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. ст. 316-317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Щодо посилань позивача на приписи ст. 391 ЦК України, які надають власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, суд виходить з положень ст. 319 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, тому сама по собі реєстрація особи в будинку власника, не може бути перешкодою для власника щодо розпорядження своїм майном. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 391 ЦК України для захисту права власності позивача. Крім того, стаття 391 ЦК України є загальною правовою нормою, яка регулює право власника на усунення перешкод в користуванні та розпорядженням своїм майном. Але позовні вимоги стосуються виселення відповідача з житлового будинку, а порядок користування ним регулюється спеціальними правовими нормами Житловим Кодексом УРСР. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач вселилась до будинку батьків позивача, право власності на яке в подальшому було визнано за позивачем, на підставі його особистої заяви в звязку з реєстрацією шлюбних стосунків між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Таким чином обмеження власника щодо виселення колишніх членів сім'ї передбачені у відповідних положеннях ст. ст. 9, 156 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР - членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи відповідні положення законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що при вирішенні спору щодо виселення колишнього члена сім'ї власника, мають бути застосовані відповідні положення житлового законодавства. Вказаний виносок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України при вирішенні ним справ за аналогічними спорами. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці судами Житлового кодексу України» - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Виходячи наведених положень законодавства та відповідних розяснень Пленуму ВСУ суд приходить до висновку, що при вирішенні спору щодо виселення відповідача, суду необхідно зясувати - чи містяться в його діях порушення, за які він може бути виселений з зазначених в законодавстві підстав, в чому вони полягають та чи застосовувались до відповідача заходи, передбачені ч.1 ст.116 ЖК України. З наданих сторонами та досліджених судом доказів не вбачається, що відповідач своїми діями створює умови, неможливі для проживання у ньому власника будинку, яким є позивач, а також те, що до відповідача застосовувались попередження про неприпустимість антигромадської поведінки та він притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильницьких дій щодо позивача. Зважаючи на встановлені обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо виселення відповідача. Щодо позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації місця проживання суд виходить з наступного: Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, а також порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, визначено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення про виселення, яке набрало законної сили. За положеннями даного закону, зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться визначеним законодавством органом реєстрації. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Таким чином, оскільки Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи проводиться відповідним органом реєстрації, в тому числі на підставі судового рішення про виселення, а також беручи до уваги про безпідставність позовних вимог щодо виселення відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної частини позовних вимог [PERSON] в звязку з чим відмовляє йому в задоволенні позову в звязку з необґрунтованістю.

Outcome: dismissed