Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-16 00:00:00

1 березня 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на наступне. З 01.06.2003 року позивачка працювала на посаді головного економіста підрозділу АЛКОН-СЕРВІСНТАК АЛКОННАН України. Наказом № 4 від 18 січня 2012 року Генерального директора НТАК (АЛКОН) НАН України позивачку було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 74). Позивачка вважає, що при її звільненні відповідачем були порушені норми діючого трудового законодавства, які полягають у нижчевикладеному. Наказом відповідача № 103 від 09 грудня 2011 року (а.с. 73), без попередження, в порушення вимог ст. ст. 32, 103 КЗпП України, які передбачають повідомлення працівника про зміну діючих умов праці в бік погіршення не пізніше ніж за два місяці, з позивачки було знято доплату за збільшення обсягу робіт, яку позивачка отримувала з червня 2009 року. Виходячи з чого, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь суму доплати за збільшення обсягу робіт за період з 09 грудня 2011 року по 20.01.2012 року у розмірі 1764 грн. 66 коп. Крім того, позивачка протягом роботи у відповідача працювала у вихідні дні, проте, їй не було надано будь-якої компенсації, що передбачена ст. 72 КЗпП України. Виходячи з чого, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію в подвійному розмірі за відпрацьований нею час у вихідні дні понад місячну норму у сумі 11410 грн. 54 коп. Також позивачка вважає, що відповідачем не виконуються вимоги законодавства про працю та умови колективного договору, а саме: - порушуються терміни повідомлення про зміну діючих умов праці в бік погіршення, порушуються терміни та періодичність, які передбачені ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України Про оплату праці, Закону України Про відпустки; - виплати заробітної плати працівникам, в тому числі за час відпустки, у відповідача відсутні посадові інструкції працівників та правила внутрішнього трудового розпорядку, порушуються вимоги ст. 31 КЗпП України, так як власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, порушуються вимоги ст. 21 КЗпП України в частині обовязку роботодавця виплачувати заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. В звязку з невиконанням відповідачем вимог законодавства про працю та умов колективного договору (а.с. 171-183), зловживанням службовим становищем заступником генерального директора НТАК (АЛКОН) НАН України, позивачкою було подано 17 січня 2012 року заяву про звільнення. Позивачка вважає, що причиною її звільнення було невиконання відповідачем вимог законодавства про працю та умов колективного договору та просить стягнути з відповідача, згідно ст. 44 КЗпП України, на свою користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 13604 грн. 87 коп. Позивачка з 28 серпня 1997 року розлучена з батьком її неповнолітньої дочки [PERSON] - [PERSON] (а.с. 58, 59, 60 ). Позивачка самостійно виховує та утримує дитину. Батько її дитини проживає окремо, участі у вихованні та утриманні дочки не приймає, заборгованість по сплаті аліментів на утримання дочки позивачки складає 69986 грн. 34 коп ( а.с. 62-63). Позивачка вважає, що вона відноситься до категорії одинока матита має право, згідно ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України Про відпустки, на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки працівникам, які мають дітей за 2004 рік, 2009-2012 роки у розмірі 6625 грн. 96 коп. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на нижчевикладене. При звільненні позивачки відповідачем були дотримані всі вимоги чинного законодавства України, зокрема були дотримані норми КЗпП України щодо виплати належних позивачці грошових сум при звільненні. Посилання позивачки на невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору не підтверджуються належними та допустимими доказами, а є особистою думкою позивачки. Виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у разі звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України не передбачена чинним законодавством, зокрема ст. 44 КЗпП України. Доплата позивачці за збільшення обсягу робіт не проводилась в звязку з відсутністю самого збільшення обсягу робіт на підприємстві відповідача, що не є порушенням, в розумінні ст. 94 КЗпП України, яка визначає поняття заробітної плати : заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Посилання позивачки на порушення при цьому вимог ст. ст. 32,103 КЗпП України є необґрунтованим. Грошова компенсація позивачці за роботу у вихідні дні не виплачувалася на підставі того, що позивачка у вихідні дні не перебувала на своєму робочому місці та не виконувала свої трудові обовязки, що підтверджується табелем обліку робочого часу, якій є підставою для нарахування працівникам заробітної плати, допомоги в разі тимчасової непрацездатності та інших виплат(а. с. 133-160). Відсутність позивачці на робочому місці у вихідні також підтверджується Актом від 19 січня 2012 року перевірки табелів використання робочого часу. Службові записки, які на думку позивачки, свідчать про виконання позивачкою своїх трудових обовязків у зазначені в цих службових записках вихідні дні, не можуть бути належним та допустимим доказом виконання позивачкою своїх трудових обовязків у зазначені вихідні дні, зокрема, з підстав складання цих службових записок самою позивачкою. Позивачка не має права на отримання компенсації за невикористані відпустки працівникам, які мають дітей в порядку ст. 182-1 КЗпП України, враховуючи ненадання відповідних доказів того, що батько дитини позивачки не бере участі у вихованні дитини позивачки. Крім того, позивачкою пропущені строки, передбачені ст. 233 КЗпП України щодо звернення до суду з вимогами про стягнення компенсації за роботу у вихідні дні протягом 2009-2010 років, стягнення компенсації за невикористані відпустки жінкам, що мають дітей за 2004, 2009, 2010 роки. Дослідивши у судовому засіданні докази, суд встановив наступне. З 1 червня 2003 року позивачка працювала на посаді головного економіста підрозділу АЛКОН-СЕРВІСНТАК АЛКОННАН України. Наказом № 4 від 18 січня 2012 року Генерального директора НТАК (АЛКОН) НАН України позивачку було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В своїй заяві про звільнення від 17 січня 2012 року позивачка вказала, що просить її звільнити в звязку з ненаданням їй документів для виконання її посадових обовязків та психологічного тиску з боку в.о. директора [PERSON] При цьому, позивачка не вказала в своїй заяві про своє бажання звільнитися за власним бажанням в звязку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Не вказала в чому саме полягає невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. В той же день, 17 січня 2012 року, позивачка звернулася з заявою до відповідача з проханням виплати їй компенсації за всі невикористані відпустки та за роботу у вихідні дні, не вказуючи в цій заяві про своє бажання отримати компенсацію в порядку ст. 44 КЗпП України, як особи, що звільняється за власним бажанням в звязку з тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В суді позивачкою не заявлялися вимоги про зміну формулювання її звільнення на ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до табелів обліку робочого часу за період з 2009 року по липень 2011 року позивачка не працювала у вихідні дні (а.с. 133-160). Свідки [PERSON], [PERSON]І, [PERSON] у судовому засіданні пояснювали про проведення ними перевірки табелів обліку робочого часу за період з 2009 року по 2011 року, за вказівкою керівництва в останніх відсутні дані про роботу позивачки у вихідні дні протягом вищевказаного строку. Посилання позивачки на службові записки, які на думку позивачки, свідчать про виконання позивачкою своїх трудових обовязків у зазначені в цих службових записках вихідні дні, не можуть бути належним та допустимим доказом виконання позивачкою своїх трудових обовязків у зазначені вихідні дні, зокрема, з підстав складання цих службових записок самою позивачкою. Саме табель обліку робочого часу, є підставою для нарахування працівникам заробітної плати, допомоги в разі тимчасової непрацездатності та інших виплат, перевірка якого, проведена 19.01.2012 року, засвідчила відсутність даних про перебування позивачки на своєму робочому місці та виконання нею своїх трудових обов'язків у зазначені позивачкою у позові вихідні дні протягом 2009 липня 2011 років. Показання свідка [PERSON] про присутність позивачки у деякі вихідні дні у своєму робочому кабінеті не можуть бути доказом виконання позивачкою своїх трудових обовязків у вихідні дні протягом 2009 липня 2011 років. Одночасно суд враховує, що свідок [PERSON]Є в своїх показаннях вказував, що бачив позивачку всього два-три рази у вихідні дні, крім того свідок [PERSON] не мав інформації з якої причини та протягом якого часу позивачка знаходилась у своєму кабінеті у ці вихідні дні. У відповідності до п. 2 ч. 12 ст. 10 Закону України Про відпусткипоняття одинока мативизначається, як жінка, що виховує дитину без батька. Посилання позивачки на окреме проживання батька її дитини, наявність заборгованості по сплаті аліментів не є належним та допустимим доказом того, що позивачка може вважатися одинокою матерюв розумінні ст. 10 Закону України Про відпусткита того, що позивачка має права на додаткову відпустку, передбачену ст. 182-1 КЗпП України. Наявність акту від 30 березня 2012 року не може бути доказом для покладення на відповідача обовязку про виплату позивачці компенсації за додаткову відпустку, враховуючи те, що цей Акт був складений вже після звільнення позивачки та не може підтверджувати обставини, що існували до його складання (а.с. 100). Крім того, суд враховує, що позивачка не скористалася своїм правом звернення до суду з позовом про позбавлення батька своєї дитини батьківських прав, як повідомила позивачка в судовому засіданні. У відповідності до ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Позивачка отримувала в повному обсязі заробітну плату за роботу, яка нею виконувалась. Відсутність доплати за збільшення обсягу робіт означає відсутність саме цього збільшення обсягу робіт, який позивачка не виконувала та відповідно не мала права на отримання цієї доплати. При цьому, посилання позивачки на порушення вимог ст. ст. 32, 103 КЗпП України є необґрунтованим. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праціпропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем її прав, передбачених нормами трудового законодавства, зокрема ст. ст. 21,31,32,38,44,83,103 КЗпП України, ст. 24 Закону України Про оплату праці, ст.10,24 Закону України Про відпустки, умовами колективного чи трудового договору, всі належні до сплати при звільненні позивачки суми були їй сплачені в повному обсязі та своєчасно. З урахуванням вищенаведеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed