Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-01 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому посилалася на те, що 30 квітня 1998 року [PERSON] заповів їй все належне йому майно, а 12 лютого 2012 року він помер. Вказувала, що [PERSON] до своєї смерті проживав в кв.№9 в буд.№15 по вул..Першотравневій в м.Чернівці, а вона, її чоловік [PERSON] та їхні діти були співвласниками цієї квартири. У 2008 році [PERSON] домовилась із відповідачкою, що та періодично приходитиме до [PERSON], дізнаватиметься у нього про самопочуття та надаватиме, за необхідності, допомогу в придбанні ліків, продуктів та іншого необхідного. Крім цього вказувала, що на початку 2012 року, приїхавши до м.Чернівці, побачила, що [PERSON] знаходиться в дуже паганому стані, став недоглянутим, не міг чітко говорити та самостійно пересуватись. Від відповідачки стало відомо, що вона є дружиною [PERSON] і той на її користь склав заповіт. Запитавши у свого батька, [PERSON], про його дійсні наміри щодо одруження та складання заповіту, він відповів, що нічого не памятає, ніякого заповіту на користь відповідачки не підписував, до нотаріуса не ходив, а все своє майно заповів їй ([PERSON]В.) 11 лютого 2012 року [PERSON] запросила додому приватного нотаріуса Балан для посвідчення нового заповіту, тому що [PERSON] виявив бажання видати заповіт на її користь. Однак, коли відповідачка побачила в квартирі нотаріуса, вона разом із своєю родиною вчинила сварку та силою заборонили нотаріусу та [PERSON] вчиняти будь-які нотаріальні дії, а наступного дня [PERSON], який був інвалідом Великої Вітчизняної Війни І групи, перебував на обліку у госпіталі інвалідів війни з січня 2007 року, помер у віці 87 років. Вважала заповіт від 27 січня 2012 року недійсним, оскільки на час його складання [PERSON] виповнилося 87 років, у нього розвився віковий склероз, почастішали випадки несприйняття дійсних подій, деякі події сприймалися ним неадекватно. Психічний стан, в якому перебував [PERSON], дає підстави вважати, що його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним та не відповідало його волевиявленню через те, що він хворів, перебував на обліку в медичній установі, а відповідачка скористалася тим, що позивачка перебуває за межами країни, запросила нотаріуса, яка не перевіривши належним чином дієздатність особи, посвідчила заповіт. Вважала, що у момент укладення заповіту [PERSON] за станом здоровя не віддавав належне своїм діям та не міг керувати ними. Посилаючись на вимоги ст.ст.203, 215, 1257 ЦК України, просила визнати заповіт [PERSON] недійсним. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, пояснив, що дійсно мали і мають місце обставини, вказані у позовній заяві. За його клопотанням була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на предмет визначення того, чи страждав [PERSON] на час складання заповіту душевною хворобою чи недоумством і чи міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту (27 січня 2012 року). Представники відповідачки в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що на час складання заповіту [PERSON] був у здоровому глузді, заповіт складався в присутності свідків, були дотримані всі процесуальні норми і заповіт був підписаний за [PERSON] [PERSON] у звязку з слабим зором та слабкістю рук на особисте прохання заповідача. Дійсно, [PERSON] був на час складання заповіту літньою людиною, хворів на ряд захворювань, але психічно був здоровим, вів себе адекватно, відносно до свого віку. Дійсно, [PERSON] забрала амбулаторну карту [PERSON] з госпіталю інвалідів війни і де ця карта знаходиться на даний час невідомо. Коли [PERSON] помер, приїхали працівники міліції і лікарі, їм була показана ця картка, яку відтак поклали в якусь коробку. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов необгрунтований і до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що, дійсно, 12 лютого 2012 року помер батько позивачки [PERSON], який 30 квітня 1998 року видав заповіт їй, а 27 січня 2012 року він видав заповіт на відповідачку, що стверджено копіями свідоцтва про його смерть та вказаних заповітів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з [PERSON] проживала по-сусідству, знала його покійну дружину. В кінці 2012 року до них прийшла сусідка і попросила зайти до [PERSON] в гості. Вона на це погодилася, зайшла до його квартири, там вже були нотаріус та свідки. Нотаріус розяснювала [PERSON] питання щодо складання заповіту, уїхала і через декілька годин повернулася з оформленим заповітом. Він попросив нотаріуса ще раз його перечитати, що та і зробила, і попросила його підписати цей заповіт, але той не зміг цього зробити, бо погано бачив, у нього були слабкі руки і він погано себе почував. Заповіт за нього підписала [PERSON], при цьому було ще троє людей, а позивачка зі своєю матірю під час підписання заповіту були на кухні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 27 січня 2012 року вона була присутньою при складанні [PERSON] заповіту з участю нотаріуса, з якою він спілкувався віч-на-віч. Після виготовлення заповіту він з ним ознайомився, при цьому був у свідомості, спілкувався з присутніми, але не зміг самий заповіт підписати і попросив це зробити її, що вона і зробила в присутності свідків. Ніякого тиску від будь-кого на [PERSON] не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що також була присутньою при складанні [PERSON], який її запросив, заповіту 27 січня 2012 року. Він спілкувався з нотаріусом, та йому все розяснила і уїхала в нот контору. Через деякий час повернулася, показала [PERSON] заповіт, дала йому його прочитати, сама прочитала його вголос. Дійсно, [PERSON] підписала цей заповіт за [PERSON], який самий попросив її це зробити, бо у нього тряслися руки. Крім цього, представником позивачки надані суду письмові пояснення [PERSON], [PERSON] щодо поганого стану здоровя [PERSON], про що їм повідомила [PERSON], та щодо обставин, які мали місце в середині січня 2012 року при складані заповіту [PERSON] З копії заповіту від 27 січня 2012 року, який [PERSON] просить визнати недійсним, видно, що даний заповіт складений і посвідчений належним чином належною особою, відповідно до вимог ст.ст. 1233, 1234, 1252, 1253 ЦК України, якими визначне поняття заповіту, права на нього, посвідчення заповіту іншою посадовою чи службовою особою при свідках. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України правочин визнається судом недійсним у разі якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами, зокрема, є помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Проаналізувавши всі надані сторонами докази, суд доходить висновку, що при укладанні оспорюваного заповіту дотримані всі вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину відповідно до вимог ст.230 ЦК України, а позивачкою не надано належних доказів того, що її батько оспорюваний заповіт уклав не усвідомлюючи значення своїх дій і не міг керувати ними під час цього саме у звязку з захворюванням. Про необґрунтованість заявленого позову свідчить також і те, що КМУ Чернівецька обласна психіатрична лікарня після отримання ухвали суду про проведення судово-психіатричної експертизи, була не в змозі провести вказану експертизу через те, що у наданих матеріалах цивільної справи відсутні будь-які медичні документи, що слугували би підставою для оцінки психічного стану [PERSON], у період часу, що цікавить суд, а надані 15 медичних карт стаціонарного хворого на його імя не відображають його стан здоровя, в тому числі психічного на період часу, що цікавить суд. в цих медичних картах містяться відомості щодо стаціонарного лікування [PERSON] у період з 2003 по 2011 рік, тобто задовго до укладання правочину, що оскаржується.

Outcome: dismissed