Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-08 00:00:00

08.11.2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. В обґрунтування позову зазначила, що в 1986 році вона та відповідач по справі, отримали квартиру №83 за адресою: м. Красноармійськ, вул. 40 років Жовтня, будинок 146, де вона проживає по теперішній час. В 1995 році квартира була приватизована і 10 жовтня 1995 року Комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці було видане Свідоцтво про право власності на житло згідно рішення № 25 від 10.10.1995 року. Власниками зазначеної квартири в рівних долях по 1/2 частині є вона та її чоловік - [PERSON]. У 2001 році вони перестали підтримувати сімейно-шлюбні відносини, відповідач переїхав проживати у [INFO]. Рішенням Красноармійського міського суду від 09.07.2002 року шлюб між ними було розірвано. Сумісне майно подружжя поділено у добровільному порядку. 04.01.2003 року, згідно мирової угоди, та вивезене відповідачем до смт.Межова і ніякого майна відповідача в квартирі не знаходиться. 07.02.2003 року відповідач знявся з реєстраційного обліку у спірній квартирі, з того часу він жодного дня не проживав в квартирі, не займався нею, хоча, згідно до вимог закону, повинен був приймати участь у її утриманні. Квартира є їх сумісною власністю, вони є співвласники квартири, але вона повністю несе витрати на утримання майна, яке знаходиться у частковій власності. Відповідач більше 12 років не приймав участі у утриманні майна, не сплачував внески на його утримання та зберігання. Вона володіє спірним майном з 1986 року, з часу вселення в квартиру, що складає 27 років, нікуди не виїздила, повністю обслуговує її, утримує та сплачує усі платежі, проводить ремонти. Так як відповідач фактично відмовився від квартири, утримання, зберігання, сплати комунальних платежів, то вона вважає, що відповідно до ст..344 ЦК України набула право набувальної власності на другу половину спірної квартирі, а тому просить суд визнати за нею право власності у натурі в порядку набувальної давності на 1/2 частину у квартирі [ADDRESS] та визнати за нею право власності повністю на вищевказану квартиру. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що відповідач є законним власником ? частини спірної квартири і не може бути позбавлений цього права за набувальною давністю, оскільки згідно законодавства право власності за набувальною давністю може бути визнано за набувальною давністю, якщо: власник невідомий, власник відмовився від майна, власнику відмовлено у витребуванні майна від добросовісного набувача. Суд заслухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи та дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з таких підстав. Відповідно ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі з 15.11.1977р. по 15.08.2002р.(а.с.9, 10). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1995 року, виданого Комісією по приватизації державного житлового фонду при Ясинуватському відділенні Донецької залізниці, позивачці [PERSON] та відповідачеві [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 47,6 кв. м. (а.с.6). Із матеріалів справи, пояснень сторін вбачається, що в 2001 році сторони перестали підтримувати сімейно-шлюбні відносини, відповідач переїхав проживати у [INFO]. Рішенням Красноармійського міського суду від 09.07.2002 року шлюб між сторонами було розірвано.(а.с.9). Сумісне майно подружжя [PERSON], зокрема меблі, побутова техніка та килими поділено у добровільному порядку 04.01.2003 року, згідно мирової угоди(а.с.8), та вивезене відповідачем до смт.Межова Дніпропетровської області, вул.. Чкалова,65, де на цей час проживає відповідач. Питання про розподіл квартири між сторонами не було вирішене. 07.02.2003 року відповідач [PERSON] знявся з реєстраційного обліку у спірній квартирі, що підтверджується довідкою, наданою суду КП КЦЕЗ від 13.10.2013 року(а.с.12). Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 344 ч.1 ЦК України, особа, яка добровільно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п’яти років, набуває право власності на цей майно(набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ст..346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам'яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Таким чином статтею 346 ЦК України передбачені підставі для припинення права власності. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира належить позивачці та відповідачеві на праві спільної сумісної власності, тобто на законних підставах, і доказів того, що відповідач на законних підставах був позбавлений права власності на його долю в спільній сумісній власності суду не надано, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Та обставина, що відповідач [PERSON], як співвласник квартири, довгий час не проживає в ній та не сплачує комунальні послуги за квартиру не є підставою для припинення його права власності на частину квартири, згідно ст.346 ЦК України. Крім того, зі змісту ст.344 ЦК України вбачається, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного ( незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання, тощо, виключає застосування набувальної давності. Коментована стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв’язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. В даному випадку позивачка протягом всього часу володіння та користування квартирою знала, що вона та відповідач є співвласниками спірної квартири, добровільно сплачувала за неї комунальні послуги в розмірі 50 % їх вартості у зв’язку з тим, що на неї розповсюджуються пільги,встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни (а.с.5), але жодного разу не звернулась до суду з позовом про розподіл спірної квартири чи про стягнення з відповідача вартості ? частини комунальних послуг, то ж відсутні ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на квартиру за набувальною давністю, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити як необґрунтованих.

Outcome: dismissed