Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до [PERSON], стверджуючи, що приводом та підставою його зверення до суду є депутатське зверення депутата Іллічівської міської ради [PERSON] на імя 1-го заступника міського голови, з якого слідує, що він, нібито, переслідує громадян, що є протиправним. Таке твердження розповсюджується іншими особами, чому відповідач не перешкоджає. Позивач зазначає, що в п.4 депутатського звернення [PERSON] визнає його (позивача) власником СТО та, що громадяни, які підписали заяву, піддаються переслідуванням з боку власників СТО (тобто з його (позивача) боку) і просить першого заступника міського голови вжити термінових заходів для захисту громадян, нібито переслідуваних ним. Але доказів щодо здійснення ним (позивачем) протиправних дій депутат не надає. Позивач стверджує, що ці твердження відповідача є неправдивими, він не переслідує та не переслідував авторів заяви, вважає таке твердження наклепницьким та подає його (позивача) в негативному світлі, як кримінального злочинця. Вказані твердження набули розголосу і розповсюдились, внаслідок чого в багатьох людей відносно нього (позивача) склалися негативні уявлення, яерез що його друзі переслати навіть спілкуватися з ним, а деякі партнери з бізнесу відмовились від співпраці через ризик в майбутньому зазнати переслідувань з його боку. У звязку з цим позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом, в якому просить суд зобовязати відповідача спростувати як невідповідні дійсності і такі, що паплюжать його (позивача) честь і гідність відомості про те, що громадяни, які підписали заяву, піддаються переслідуванням з його (позивача) боку та для цього визнати ці твердження неправдивими і відкликати із суду та стягнути з відповідача сплачені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечили, просили в його задоволенні відмовити в повному обсязі, надали письмові заперечення проти позову (а.с.12-15), мотивуючи тим, що до нього (відповідача) надійшли заяви від вказаних громадян, як виборців окремого округу №2, за яким його було обрано в якості представника та діяв в межах своїх повноважень щодо розгляду цих заяв, захисту їх прав та інтересів. Відповідач зазначає, що позивач в позові вказує, що інформація, яка стосується дій відносно переслідування з його (відповідача) боку, як власника СТО громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] є неправдивою та при цьому зазначає, що це твердження розповсюджується іншими особами, а не ним (відповідачем). Крім того, відповідач, стверджує, що інформація щодо існуючої проблеми розташування СТО, а також намагань зазначених громадян особисто вирішити проблеми та труднощі з цього приводу були викладені йому (відповідачу), як усно, так і письмово, як депутату Іллічівської міської ради. Також відповідач стверджує, що він не є автором інформації щодо дій з боку позивача до громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка наведена в депутатському зверенні, а згідно законодавства є особою, яка повинна в межах своїх повноважень вирішувати проблеми осіб, що звертаються до нього (відповідача), як до депутата місцевої ради, до того ж ця інформація може визнаватися як оціночне судження, оскільки слово переслідування може тлумачитися досить широко. Вислухавши сторони по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з заступних підстав. Стаття 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та вимагати право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, а ст.302 ЦК України проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Згідно з вимогами ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі та гідності, а відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження її честі і гідності, і фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням таких відомостей слід розуміти повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Судом встановлено, що згідно копії заяви від [PERSON], [PERSON], [PERSON] на прізвище депутата міської ради [PERSON], вказані громадяни звертаються із проханням сприяти в установленому законом порядку вирішити слідуючу проблему (дослівно): В непосредственной близости от наших домов находится (согласно копиям технического паспорта и плана земельного участка) незаконно построенное СТО (станция технического обслуживания). Данные строения согласно закону, не были согласованы ни с кем из нас, проживающих в непосредственной близости от него. Построены без отвода земли под данное строительство. Промышленная деятельность даного СТО приносит постоянные неудобства. Каждый день включая выходные и праздничные дни: повышенный уровень шума, стук молотков, скрежет, рев моторов и т.п., выхлопные газы, по ночам часто включаються автомобильные сирены. Вокруг захламляется територия поломанными запчастями и прочими отходами производства, пустой тарой из масел и различных жидкостей, маслянными пятнами и т.д. Просим вас оказать воздействие как народного депутата местных советов Украины и направить соответствующие службы для объективного и детального рассмотрения сложившейся ситуации… (а.с.5). Відповідно до копії депутатського звернення, вбачається, що депутат міської ради виборчого округу №2 [PERSON] звернувся до першого заступника міського голови [PERSON] з депутатським зверенням стосовно (дослівно): Ко мне обратились с заявлением жители города, проживающие по адресу [INFO] и ул.Южная 6, по поводу неудобств, которые они испытывают от работы СТО, расположенной по адресу ул.Южная 6. Инспектором ГАСКа была проверена документация этого СТО. В результате проверки установлено следующее: 1) Гос. [PERSON] на земельный участок на котором расположено СТО нет; 2) Договора аренды на земельный участок нет; 3) Свидетельства на право собственности на строение СТО нет; 4) Собственник СТО [PERSON] привлечен к административной ответственности согласно ст.96 ч.1 Кодекса Украины Об административных правонарушениях. В настоящее время граждане, подписавшие заявление, подвергаются преследованиям со стороны хозяев СТО. Прошу немедленно дать поручение соответствующим службам исполкома для принятия мер об остановке работы СТО и защиты граждан (а.с.4). У відповідності до ст. 5 Закону України Про інформацію, основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свобода її обміну: об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Відповідно до ст.277 ч.1 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Виходячи із наведеного, при розгляді справи підлягають з'ясуванню наступні обставини: чи мале місце поширення відомостей, коли це мало місце, який зміст цих відомостей, чи порочать вони честь, гідність та, чи відповідають дійсності. За правилами ст.277 ЦК України на позивача покладається обов'язок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов. Крім того, суд виходить з того, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. На підставі ст.297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Згідно із ст.299 Цивільного кодексу України кожен має право на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Судом, у підтвердження вимог позивача та заперечень відповідача допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON], племінник позивача по справі, в судовому засіданні пояснив, що він дійсно звертався із заявою до депутата [PERSON] з приводу діяльності СТО та того, що він піддавався переслідуванням з боку [PERSON] і його друзів. Вказані дії мали місце тоді, коли він почав збирати документи щодо незаконної діяльності СТО. Свідок [PERSON], партнер [PERSON] по роботі, в судовому засіданні пояснив, що він не знає чи міг піддаватися [PERSON] переслідуванням з боку [PERSON] та навпаки він ([PERSON]Ф.) нападав на позивача, хотів відібрати у нього СТО. Свідок [PERSON], сусід [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він дійсно звертався до депутата [PERSON] з приводу діяльності СТО та особисто підписав заяву, яка є в матеріалах справи, оскільки його не влаштовує сусідство СТО з його будинком та у нього ніхто не запитував дозволу на розміщення даного СТО. Крім того, свідок поснив, що [PERSON] йому особисто говорив, що з боку [PERSON] до нього були конкретні погрози, однак особисто його (свідка) [PERSON] не переслідував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до [PERSON] були погрози з боку [PERSON], а з боку [PERSON] тільки систематичні приниження (нецензурні образи). На прийом до депутата [PERSON] свідок не приходив, ніяких заяв не писав. Свідок [PERSON], сестра позивача, в судовому засіданні пояснила, що до написання [PERSON] заяви до депутата, вона чула сварку і бачила, що якісь чоловіки кричали на [PERSON] і говорили, щоб він їм не заважав, інакше вони його положать. Свідки [PERSON], [PERSON] і [PERSON], працівники СТО, в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] не давав їм можливості працювати на СТО, забирав інструменти, волочив їх за одежу, оскільки переслідував ціль заволодіння СТО і отримання коштів з його діяльності. Проаналізувавши матеріали, пояснення свідків, суд приходить до висновку, що між позивачем по справі [PERSON] та його племінником [PERSON] існують конфліктні відносини з приводу діяльності СТО. Згідно ч.5 п.1 ст.10 ЗУ України Про статус депутатів місцевих рад, у виборчому окрузі депутат місцевої ради, крім іншого, зобовязаний розглядати заяви і скарги членів територіальної громади, вживати заходів щодо забезпечення їх оперативного вирішення. Відповідно до п.1, 3 ч.2 ст.11 ЗУ України Про статус депутатів місцевих рад, депутат місцевої ради має право офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади , відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; порушувати перед органами і організаціями та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців та вимагати їх вирішення. В своїй позовній заяві позивач стверджує, що інформація, яка стосується дій відносно переслідування з його боку, як власника СТО громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] є неправдивою та при цьому зазначає, що це твердження розповсюджується іншими особами (а.с.3), чому відповідач не перешкоджає. Згідно п.16 Постанови пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року Про судову практику у справах про захист гідності і честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, вказано, що відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений Законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Крім того, згідно п.19 Постанови пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року, вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України Про інформацію оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не автором інформації щодо дій з боку [PERSON] до громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, яка наведена в депутатському зверненні, а є особою, яка повинна в межах своїх повноважень вирішувати проблеми людей, які звертаються до нього, як до депутата місцевої ради. Крім того, слово переслідування тлумачиться досить широко (наприклад: 1) гнатися слідом за ким-небудь, намагаючись наздогнати, захопити, знищити і т. ін.; висліджувати кого-небудь із метою покарання, віддання до суду; 2) ходити невідступно за ким-небудь, супроводити кого-небудь скрізь з якоюсь метою; 3) не кидати кого-небудь, мучити, не давати спокою комусь (про думки, почуття, відчуття і т. ін.); 4) піддавати утискам, пригноблювати кого-небудь, забороняти що-небудь, оголошувати незаконним, не дозволяти чогось і т.д.). Отже, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З урахуванням обставин, встановлених в суді, перевіривши доводи позову в межах заявлених вимог, суд вважає, що достатніх правових підстав для задоволення позову у суду не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed