Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.05.1998 року на імя [PERSON] та від 02.04.1999 року на імя [PERSON], визнати за ним право власності на 1/4 частину будинку та господарсько-побутових споруд в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області по вул. Комсомольська 24 «а» вартістю 10000 грн, виділити йому із рухомого майна маслобійку виробництвом 20 кг на годину вартістю 500 грн, віялку вартістю 500 грн, електрозварювальний апарат вартістю 500 грн , «Болгарку» для різки металу на суму 300 грн, бензинову пилку «Дружба» вартістю 500 грн , загалом на суму 12300 грн, стягнувши з відповідачки на його користь 200 грн різниці часток, а також виділити відповідачці 3/4 частини будинку по вул. Комсомольська, 24 «а» на суму 30000 грн, диван ліжко вартістю 300 грн, деревяне ліжко вартістю 200 грн, два гардероби на суму 300 грн, мякі меблі на суму 1000 грн, масло бійню виробництвом 80 кг. масла за годину на суму 1000 грн , загалом на суму 32800 грн, посилаючись на слідуючі обставини. 24.10.1984 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] у Струмківській сільській раді Татарбунарського району Одеської області. 06.09.2011 року їх шлюб було розірвано у судовому порядку. В період шлюбу сторони придбали рухоме майно - маслобійку виробництвом 20 кг на годину вартістю 500 грн, віялку вартістю 500 грн, електрозварювальний апарат вартістю 500 грн, «Болгарку» для різки металу на суму 300 грн, бензинову пилку «Дружба» вартістю 500 грн , диван ліжко вартістю 300 грн, деревяне ліжко вартістю 200 грн, два гардероби на суму 300 грн, мякі меблі на суму 1000 грн, маслобійню виробництвом 80 кг. масла за годину на суму 1000 грн. Крім того, позивач зазначив, що в період шлюбу він з відповідачкою та її батьками побудував будинок по вул. Комсомольська,24 «а» в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області. На власний розсуд позивач оцінив його у 40000 грн та стверджує, що має право на 1/4 частину його вартості в розмірі 10000 грн. Позивач зазначив, що між батьками відповідачки та ним було досягнуто усну домовленість про те,що зазначений будинок буде вважатись їхньою сумісною власністю. З 1995 року він та його сімя фактично перейшли проживати у це домоволодіння, а батьки відповідачки залишились проживати [INFO], де мешкали до своєї смерті. Після розірвання шлюбу він дізнався, що новостворений будинок по вул. Комсомольська, 24 «а» був оформлений на імя [PERSON], після смерті якого його прийняла у спадок [PERSON], а після її смерті будинок перейшов у власність відповідачки по справі [PERSON] Оскільки при видачі свідоцтв про право на спадщину 02.05.1998 року та 02.04.1999 року не було враховано його участь у створенні спірного домоволодіння, позивач вважає, що ці свідоцтва треба визнати частково недійсними, та з урахуванням його внеску у будівництво, просить визнати за ним право власності на 1/4 частину цього будинку на суму 10000 грн. У добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна відповідачка не бажає, тому позивач вимушений звернутись для вирішення цього питання до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю. Представник відповідачки позов в частині поділу спільного рухомого майна, зазначеного позивачем визнав. В частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 02.05.1998 року на імя [PERSON] та від 02.04.1999 року на імя [PERSON], визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину будинку та господарсько-побутових споруд в с.Струмок Татарбунарського району Одеської області по вул. Комсомольська 24 «а» вартістю 10000 грн не визнав, пояснив, що зазначений будинок за життя був побудований батьками відповідачки, вона отримала цей будинок у спадок, тому це майно не підлягає поділу. Свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що дійсно під час шлюбу сторони разом із батьками відповідачки здійснювали будівництво домоволодіння по вул.. Комсомольська 24а. Бачили, що позивач безпосередньо брав участь у будівництві, але на яких умовах і за рахунок яких коштів вони не знали. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.1984 року по 06.09.2011 року (а.с.5). Не оспорювали сторони і той факт, що під час спільного життя вони придбали рухоме майно - маслобійку виробництвом 20 кг на годину, віялку, електрозварювальний апарат , «Болгарку» для різки металу, бензинову пилку «Дружба», диван ліжко, деревяне ліжко, два гардероби, мякі меблі, маслобійню виробництвом 80 кг. масла за годину. За договором купівлі-продажу від 07.05 1991 року, укладеного між колгоспом «Правда» в особі [PERSON] та [PERSON], [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Комсомольська в с.Струмок. (а.с.37-39) Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ААО № 552072 [PERSON] 22.05.1998 року отримала у спадок після смерті [PERSON], який помер 18.04.1997 року житловий будинок по вул. Комсомольська №24 «а», належний [PERSON] на підставі запису погосподарської книги за №2. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВА № 842701 [PERSON] 02.04.1999 року отримала у спадок після смерті [PERSON], яка померла 01.10.1999 року житловий будинок по вул. Комсомольська №24 «а», належний [PERSON] на підставі рішення виконкому від 18.01.1999 року. Копією будівельного паспорту від 18.05.1996 року №22 (а.с.15-19) підтверджується факт надання згоди на будівництво житлового будинку по вул. Комсомольська 24 «а» в с.Струмок [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до абзацу 2 п.24 Постанови Пленуму Верховного суду N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно абзацу 4 п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» від 04.10.1991 року особи, які приймали участь у будівництві житлового будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Відповідно до ч. 1 п. 2, 3 ч.7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але в порядку спадкування; майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем не представлено конкретних доказів, які підтверджували б його участь у будівництві спірного будинку. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що [PERSON] дійсно брав участь у будуванні спірного домоволодіння, але жодних конкретних даних суду не навели, як то конкретні дати будівництва, суми витрачені позивачем, на яких умовах надавалась допомога та ін. Суд вважає, що позивачем не надано доказів укладення угоди про створення спільної власності, яка відповідала б законодавству, тому він вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику він надавав не безоплатно. Разом з тим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт придбання сторонами під час шлюбу рухомого майна - маслобійні виробництвом 20 кг на годину, віялки, електрозварювального апарату, «Болгарки» для різки металу, бензинової пилки «Дружба» , дивану ліжка, деревяного ліжка, двух гардеробів, мяких меблів, маслобійні виробництвом 80 кг. масла за годину. Факт реалізації відповідачкою цього майна без згоди позивача в суді не доведено, тому, суд вважає можливим виділити [PERSON] із рухомого майна маслобійку виробництвом 20 кг на годину вартістю 500 грн, віялку вартістю 500 грн, електрозварювальний апарат вартістю 500 грн , «Болгарку» для різки металу на суму 300 грн, бензинову пилку «Дружба» вартістю 500 грн , загалом на суму 2300 грн, стягнувши з відповідачки на його користь 200 грн різниці часток, а також виділити відповідачці [PERSON] диван ліжко вартістю 300 грн, деревяне ліжко вартістю 200 грн, два гардероби на суму 300 грн, мякі меблі на суму 1000 грн, маслобійню виробництвом 80 кг. масла за годину на суму 1000 грн , загалом на суму 2800 грн. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням цього, суд вважає, що відшкодуванню підлягають витрати пропорційно задоволеним вимогам( задоволено позов на суму 2550 грн з 12300 грн, що складає 20,8%, тому судові витрати підлягають стягненню у сумі 44,63 грн - судовий збір, 312 грн. витрати на правову допомогу).

Outcome: partial