Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-20 00:00:00

25.06.2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона в період з 10.01.1995 року по 05.08.2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від вказаного шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. За період спільного проживання вони придбали житловий будинок № 101, розташований по вул. Куйбишева в м. Новий Буг Миколаївської області за 10000 грн., а також меблі та побутову техніку на загальну суму 49450 грн., а саме: пральну машину-автомат, яку нею оцінено в розмірі 5000 грн., газову плиту 3800 грн., газову плиту 3500 грн., мікрохвильову піч 1000 грн., телевізор 8000 грн., телевізор -1500 грн., компютер 3800 грн., холодильник 2000 грн., мякий куток 4550 грн., ліжко-диван 3800 грн., ліжко - 3500 грн., кухонний набір 5000 грн., шафа-купе 4000 грн. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу відповідач відмовляється добровільно розділити вказане майно між ними, просила ухвалити судове рішення, яким виділити їй ? частину житлового будинку, а також пральну машину-автомат, вартістю 5000 грн., газову плиту 3800 грн., мікрохвильову піч 1000 грн., телевізор 8000 грн., ліжко-диван 3800 грн. та ліжко - 3500 грн., а всього меблів та побутової техніки у розмірі 25100 грн. та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. При судовому розгляді справи позивач [PERSON], після кількох уточнень до свого позову, остаточно просила визнати житловий будинок № 101, розташований по вул. Куйбишева в м. Новий Буг Миколаївської області спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за нею ? частину вказаного будинку, а також, посилаючись на неможливість встановлення місця знаходження та опису іншого майна (меблів, побутової техніки) нажитого з відповідачем в період їх шлюбу, просила суд стягнути з останнього грошову компенсацію у розмірі 24725 грн., що складає половину вартості вказаного майна та стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею на оплату судового збору і за надану їй правову допомогу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав частково, зазначив, що з всього переліку майна, складеного і оціненого позивачкою, більшість, на час розгляду справи, вивезено позивачкою з спірного будинку, при цьому він не заперечує добровільно передати [PERSON] холодильник, шафу-купе, та на її вибір, - ліжко чи ліжко-диван. Водночас, не погоджується з вимогами позивачки щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та виділення позивачці ? його частини, наголошуючи на тому, що йому, як працівнику Новобузького РВ УМВС України в Миколаївській області, згідно з розпорядженням Новобузької райдержадміністрації Миколаївської області від 19.08.2004 року за № 865-р, виділено кошти в сумі 10000 грн. для придбання житла. За вказані кошти, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально 03.09.2004 року, він придбав спірний житловий будинок. Вважаючи, що кошти для придбання житла виділялися особисто йому згідно з цільовою субвенцією районного бюджету на будівництво та придбання житла військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи та органам внутрішніх справ, у тому числі звільненим у запас або відставку за станом здоровя, віком, вислугою років та у звязку із скороченням штатів, які перебувають на квартирному обліку за місцем проживання, затвердженою відповідним рішенням Новобузької районної ради Миколаївської області Про районний бюджет Новобузького району за 2004 рік від 18.12.2003 року за № 219, а тому житло, яке придбане ним з ці кошти в період шлюбу є його особистою власністю. Тому просив у задоволенні цієї частини вимог відмовити. Вислухавши доводи сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходе наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 10 січня 1995 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб. Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON], народженого 30.05.1995 року. Спільне життя позивачки та відповідача не склалося. 05.08.2011 року їх шлюб за відповідним рішенням Новобузького районного суду розірвано. Рішення суду набрало законної сили 16.08.2011 року. Згідно договору купівлі-продажу від 03.09.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] за р./№2065, відповідачем [PERSON], в період шлюбу, придбано житловий будинок № 101, розташований по вул. Куйбишева в м. Новий Буг Миколаївської області. Набуте відповідачем право власності на вказаний житловий будинок зареєстроване на його імя Новобузькою філією Миколаївського міжміського БТІ 13.09.2004 року за р./№ 7254418, Відповідач не бажає розділити спільний будинок в добровільному порядку, вважає його своєю особистою власністю, оскільки останній придбаний за кошти, які виділялися для цієї мети лише йому особисто на підставі розпорядження голови Новобузької райдержадміністрації № 865-р від 19.08.2004 року, а тому зазначений житловий будинок не належить до спільної сумісної власності подружжя. Однак дана обставина не доводить факту належності лише відповідачу [PERSON] цього будинку. Відповідно до ч. 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власностінезалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В п.п.23,24 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про права на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжярозяснено, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Так, як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-103 від 12.12.2012 року за час спільного проживання, у спірному житловому будинку сторонами зроблено капітальний ремонт з переплануванням приміщень, крівлю перекрито метало черепицею, у віконних блоках встановлені метало пластикові скло пакети, у вхідних дверних блоках встановлені металеві двері, а у внутрішніх подвійні деревяні двері, підлога покрита ламінатом і керамічною глазурованою плиткою в кухні та ванній кімнаті. Встановлено інженерне обладнання: газопостачання, водопостачання, каналізація, тощо. Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що вартість будинку за час їх спільного проживання значно збільшилася внаслідок трудових та матеріальних затрат сторін. Так, на момент укладання договору купівлі-продажу його вартість становила 13834 грн., в той же час, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 125-103 від 12.12.2012 року вартість будинку на час розгляду справи складає 161336 грн. Тобто вартість збільшилася на 147502 грн., або в 11,5 рази, що є істотним збільшенням. При цьому, відповідач при судовому розгляді справи хоч і заперечував щодо встановленої експертом вартості спірного житлового будинку на час розгляду справи, вважаючи її дещо завищеною, однак не заперечував того факту, що вартість цього будинку все ж збільшилась і не в останню чергу завдяки їх спільної з позивачем праці та коштів, а не внаслідок виключно його особисто понесених сил та затрат. Як встановлено при судовому розгляді справи, виділення відповідачу коштів на придбання житла здійснювалося Новобузькою районною державною адміністрацією на виконання Комплексної державної програми забезпечення житлом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, службових осіб митних органів та членів їх сімей, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.1999 року за № 2166 із змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 04.09.2003 року за № 1402. Головною метою вказаної програми є розв'язання проблеми забезпечення житлом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, кримінально-виконавчої системи, службових осіб митних органів та членів їх сімей. Звідси випливає, що придбання державою житла здійснювалося насамперед задля покращення житлових умов зазначених категорій осіб та членів їх сімей. Тому доводи відповідача щодо належності йому особисто будинку з посиланням на виділення йому державю коштів для його придбання, на думку суду є помилковими. [PERSON] того, відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної власності подружжя. Таким чином, відповідачем не доведено підстав передбачених ст. 57 СК України, яка визначає майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, водночас, позовні вимоги [PERSON] про визнання житлового будинку № 101, розташованого по вул. Куйбишева в м. Новий Буг Миколаївської області спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на ? частину вказаного майна, знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому підлягають задоволенню в цій частині в повному обсязі. Що стосується розподілу між сторонами рухомого майна, зокрема, меблів та побутової техніки, то при вирішенні даної частини позовних вимог судом встановлено наступні обставини. Згідно з акту опису та оцінки рухомого майна, складеного позивачкою в присутності свідків 12.06.2012 року, визначено наявність придбаного в період шлюбу з відповідачем наступного майна: пральну машину-автомат, яку позивач оцінила в розмірі 5000 грн., газову плиту 3800 грн., газову плиту 3500 грн., мікрохвильову піч 1000 грн., телевізор 8000 грн., телевізор - 1500 грн., компютер 3800 грн., холодильник 2000 грн., мякий куток 4550 грн., ліжко-диван 3800 грн., ліжко - 3500 грн., кухонний набір 5000 грн., шафа-купе 4000 грн. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, зазначений акт складався позивачкою не в приміщенні спірного будинку, де знаходилися ці речі, а за її особистими припущеннями, які грунтуються на пригадані придбання такого майна в період шлюбу. В той же час, відповідач [PERSON] заперечував наявність на час розгляду справи у будинку більшої частини такого майна і не погоджувався з оцінкою цього майна вважаючи її значно завищеною. Наголошував, що за вказівкою відповідачки значну частину цього майна було вивезено з будинку не відомо куди, де це майно наразі знаходиться йому достеменно не відомо. Факт вивезення певного майна з спірного будинку підтвердив в судовому засіданні і свідок відповідача [PERSON] Водночас, ці обставини заперечувала вже сама позивачка. В силу вимог ч. 3 ст.10 та ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в ході судового розгляду справи не вдалося встановити, ані дійсний склад всього придбаного в період шлюбу сторонами рухомого майна, ані його найменування та вартість, ані взагалі його дійсне місце знаходження на час розгляду справи, а тому, за відсутності доведеності позивачкою факту придбання цього майна сторонами та його наявності на час розгляду справи, суд приходе висновку, що у задоволені вимог останньої в частині стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості вказаного майна у розмірі 24725 грн., слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79, 84 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом судової \~ справи, зокрема, витрат на правову допомогу. \~ Витрати, повязані із наданням правової допомоги, їх склад та розмір \~ належать до предмета доказування \~ в судовому засіданні позивачем, в той же час позивачем не представлено суду належних письмових доказів укладення між позивачем та її представником угоди про надання правової допомоги, обсягу виконаних робіт представником та сплати нею за такі послуги коштів і заявленому розмірі, тощо. Тому суд знаходить необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 3000 грн., і залишає їх без задоволення. У відповідності до вимог ч. 1ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, вимоги [PERSON] немайнового характеру про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та вимоги майнового характеру про визнання права власності на ? частину спірного майна, що оцінено в розмірі 80668 грн., задоволено повністю, тому саме пропорційно цєї частини задоволених вимог (сум) підлягає відшкодування судових витрат (судового збору) за рахунок відповідача, яке у відповідності до ч. 1 п.п.1 та 2 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір складає 913,98 грн. (80668 х 0,01 (1%) = 806,68 + 107,30).

Outcome: partial