Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

Позивач звернуся до суду із позовом, зазначаючи в його обґрунтування про те, що між ним та відповідачем -1 20.05.2008 р. було укладено договір, на виконання зобовязань за яким позивач надав відповідачеві-1 за цим позовом кредит в сумі 565 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на уму залишку заборгованості кредитом з кінцевим терміном повернення 17.05.2013 р. На порушення умов договору та ст.ст. 526, 527 ЦК України відповідач не виконав належним чином зобовязання, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 18.12.2009 р. становить 579 943, 77 грн., з яких: 512 464, 61 грн. заборгованість за кредитом, 37 607,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 017,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань, штрафи 250,00 грн. та 27 604,47 грн. В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним вище договором між банком та відповідачем -2 був кладений договір застави №146-1 20.05.2008 р., відповідно до якого відповідач 2 передав у заставу банку асфальтозмішувальну установку ДС 158, 1991 р.в., №91030861. Предмет позову становить вимога про передачу ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у відповідача 2 належне йому на праві власності заставне майно, про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №146 віл 20.05.2008 р. в сумі 579 943,77 грн., про вирішення питання про розподіл судових витрат. У судове засідання позивач не зявився, утім, в особі представника за довіреністю надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, та в якій не заперечував проти заочного розгляду справи та в якій просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, належним чином повідомлений, не зявився, повідомлені ним причини неявки визнані судом неповажними, оскільки не підтверджені доказами, не скористався протягом усього часу перебування справи у провадженні суду правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача, висловленій в окремій заяві, вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Врахував заяву представника позивача та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного (за ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Як було встановлено судом, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем -1 20.05.2008 р. договору позивач надав відповідачу -1 за цим позовом кредит в сумі 565 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 17.05.2013 р. Відповідач 1 порушив умови договору та ст.ст. 526, 527 ЦК України та не виконав належним чином зобовязання, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 18.12.2009 р. становить 579 943, 77 грн., з яких: 512 464, 61 грн. заборгованість за кредитом, 37 607,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 017,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань, штрафи 250,00 грн. та 27 604,47 грн. За ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за зазначеним вище договором між банком та відповідачем -2 був кладений договір застави №146-1 20.05.2008 р., відповідно до якого відповідач 2 передав у заставу банку асфальтозмішувальну установку ДС 158, 1991 р.в., №91030861. Укладаючи договір (п. 21 договору застави), сторони за ним погодили, що звернення стягннян на предмет застави здійснюється у випадках, передбачених у п. п. 15.6, 15.8.1, 15.8.2, 15.8.3, 15.9 цього договору, здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Відповідно до п. 15.8.2 у разі порушення заставодавцем зобовязань за цим договором заставодержатель має право вимагати від заставодавця дострокового виконання всіх зобовязань за кредитним договором, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет застави. Згідно з п. 15.8.3 заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання якого небудь із зобовязань за кредитним договором у випадках: порушення заставодацем якого небудь із зобовязань, передбачених умовами кредитного договору, порушення заставодацем якого небудь із зобовязань, передбачених договором застави обладнання №146-1 та ін. Таким чином, вимога позову про звернення стягнення на предмет застави підлягає задоволенню. Разом з тим, частково задовольняючи позов, для суду вбачаються підстави для ухвалення про відмову в задоволенні вимоги позову про спосіб звернення стягнення, ораний позивачем: шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця; при цьому суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно з ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Як встановлено судом, сторони за договором застави погодили, що звернення стягнення на предмет застави у випадках, передбачених п.п. 15.6, 15.8.1, 15.8.2, 15.8.3, 15.9 договору застави та здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про заставу»). Таким чином, беручи до уваги вимоги закону щодо представництва інтересів у правовідношеннях, навіть не зважаючи на не оспорювання відповідачем правочину у цій частині, судом не може бути захищено право позивача у спосіб, який суперечить закону (право укладати заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця), через що, враховуючи також те, що відповідач не оспорював розмір заборгованості за кредитним договором, що розцінюється судом як визнання даної обставиною, яка є підставою для звільняє від доказування (ст. 61 ЦПК України), порушені права позивача підлягають поновленню в межах заявлених вимог (ст. 11 ЦПК України) та в обраний судом спосіб, а саме шляхом ухвалення про звернення стягнення на предмет застави за договором застави обладнання №146-1 від 20.05.2008 р.: асфальтозмішувальну установку ДС 158, 1991 р.в., №91030861, яка належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Гамма» (ЄДРПОУ 20246625, юридична адреса якого: [ADDRESS]) у рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою №146 від 20.05.2008 р., яка укладена між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ТОВ «ВП «Гамма», в розмірі 579 943,77 грн., яка склалася станом на 18.12.2009 р., з яких: 512 464, 61 грн. заборгованість за кредитом, 37 607,64 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 017,05 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань, штрафи 250,00 грн. та 27 604,47 грн., шляхом проведення публічних торгів у порядку, встановленому законом, або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Що стосується вимоги позову про передачу в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у відповідача 2 належного йому на праві власності заставного майна, то для суду відсутні підстави для його задоволення, виходячи з наступного. Заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя (ст. 44 Закону України «Про заклад»). Заклад є окремими видом застави (ст. 575 ЦК України). Володіння заставленим майном можуть здійснювати на підставі закону чи договору заставодавець, заставодержатель або третя особа (стаття 9 Закону). Укладаючи договір застави обладнання (п. 7), сторони за ним погодили, що на строк дії цього договору предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця. Таким чином, лише за умови, якщо заставодавець всупереч вимогам закону чи договору не передасть предмет застави у володіння заставодержателю, наприклад, у разі закладу (стаття 44 Закону), заставодержатель вправі звернутися з позовом про передачу заставленого майна у його володіння незалежно від настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Утім, укладаючи договір застави, сторони погодили право заставодавця та на володіння та користування предметом застави, тому в цій частині вимога позову не підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial