Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-19 00:00:00

28.01.2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання договору оренди земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовано тим, що договір оренди був укладений з грубим порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, ст.ст. 15, 32, 33 Закону України «Про оренду землі» щодо не зазначення та неузгодження сторонами всіх істотних умов договору, обмеження права орендодавця на дострокове розірвання договору з його ініціативи, а також порушення умовами договору встановленого законом порядку укладення договору оренди землі на новий строк. Крім того, позивач вказує, як на підставу розірвання цього договору за рішенням суду, на порушення відповідачем умов договору по сплаті орендної плати. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просить суд також розірвати додаткові угоди до вказаного договору оренди від 15.02.2008 року та від 11.06.2009 року. Позивач в судове засідання не зявився, до суду надіслав лист про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що умови договору оренди земельної ділянки від 01.03.2006 року та додаткової угоди від 11.06.2009 року щодо виплати орендної плати відповідачем виконуються в повному обсязі на підтвердження чого надав суду копії карток рахунків та відомостей про виплату грошей з 2010 року по 2012 рік включно. Стосовно додаткової угоди від 15.02.2008 року представник відповідача вказує на те, що вона не була зареєстрована у встановленому законом порядку, тобто її форма свідчить про нікчемність такої угоди, а тому розірвати її неможливо і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, до суду надійшов лист начальника відділу Держземагенства у Пирятинському районі Полтавської області про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при вирішенні справи по суті третя особа покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,8042 га., яка розташована на території Сасинівської сільської ради, Пирятинського району, Полтавської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №696845 (а.с. 13). 01.03.2006 року між сторонами у справі був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки за умовами якого орендар зобовязався вносити орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен рік оренди, що становить 713,22 грн. шляхом виплати готівки орендодавцеві через касу орендаря два рази на рік по 50% річної орендної плати до 31 серпня та 31 грудня поточного року (а.с. 8-11). 15.02.2008 року сторони підписали додаткову угоду до договору оренди землі від 01.03.2006 року, якою, зокрема, був збільшений розмір орендної плати до 2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен рік оренди, а також передбачено можливість виплати орендної плати в натуральній формі (продукцією виробленою орендарем) за взаємною згодою сторін (а.с. 12). Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час підписання зазначеної угоди, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час розгляду справи, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. З викладеного вбачається, що як на момент підписання сторонами наведеної вище спірної додаткової угоди так і на час судового розгляду справи цей правочин підлягав державній реєстрації, при цьому, зі змісту та форми вказаної додаткової угоди вбачається, що вона не була зареєстрована у встановленому законом порядку. Як розяснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. З наведеного вбачається, що додаткова угода підписана сторонами 15.02.2008 року не є укладеною, а тому вимоги про її розірвання є не обґрунтованими та безпідставними і не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. 11.06.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.03.2006 року, якою, зокрема, п. 9 договору оренди викладено у новій редакції наступного змісту: «Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, шляхом виплати готівки Орендодавцеві через касу Орендаря у строки, передбачені пунктом 11 цього Договору, з якої підлягає утриманню до бюджету сума податку з доходу фізичних осіб». Відповідно до положень ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ст. 93 ЗК України). Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 22 Закону України «Про оренду землі» встановлені форми внесення орендної плати: натуральна, грошова та відробіткова, існує можливість поєднання цих форм. Порядок і строки внесення орендної плати також визначаються договором оренди землі (ст. 21 Закону України «Про оренду землі»). За порушення у сфері справляння орендної плати (її невнесення та несвоєчасне внесення) настає цивільна відповідальність, передбачена главою 51 ЦК України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яка може полягати в покладенні обовязку відшкодування збитків, сплати неустойки (насамперед, у вигляді пені). Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Згідно положень ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати. Землекористувачі зобов'язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (ст. 96 ЗК України). За змістом ст. 141 ЗК України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Відповідно до ст. 782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що підставою для припинення права оренди земельної ділянки шляхом розірвання відповідного договору є несплата орендної плати протягом трьох місяців підряд, що вказує на систематичність такої невиплати. Як вбачається з наданих представником відповідача завірених копій карток рахунків та відомостей про виплату грошей в межах строків позовної давності з 2010 року по 2012 рік включно, розрахунки з позивачем по оплаті орендної плати проводились систематично, два рази на рік, як це і передбачено умовами договору оренди землі. Затримки у виплаті орендної плати, яка б вказувала на систематичність невиплати орендної плати, тобто протягом трьох місяців підряд, відповідач не допускав. Таким чином, посилання позивача на несплату орендної плати як на підставу розірвання договору оренди земельної ділянки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки відповідач не допустився систематичної несплати орендної плати в розумінні чинного законодавства України, позовні вимоги про розірвання договору з цих підстав не підлягають до задоволення. Стосовно посилань позивача на порушення при укладенні договору ст.ст. 15, 32, 33 Закону України «Про оренду землі» щодо не зазначення та неузгодження сторонами всіх істотних умов договору, обмеження права орендодавця на дострокове розірвання договору з його ініціативи, а також порушення умовами договору встановленого законом порядку укладення договору оренди землі на новий строк, суд зазначає наступне. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Враховуючи положення наведених норм, суд вважає, що вищенаведені посилання позивача не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди, а мають розглядатись та оцінюватись при вирішенні питання щодо дійсності договору оренди земельної ділянки в цілому або його окремих частин, однак в процесі розгляду справи відповідні вимоги позивачем заявлені не були. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed