Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Супіна Агро»товариства з обмеженою відповідальністю «Супіна Агро»про визнання договору оренди землі недійсним із застосуванням наслідків його недійсності, посилаючись на те, що йому належить на праві власності земельні ділянки, площею 5,5920 га та площею 6,3592 га. В 2011 році йому стало відомо, що між ним та відповідачем по справі були укладені договори оренди за № 457 та № 459, які зареєстровані у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії центру ДЗК 13 квітня 2007 року за № 040767700081 та 16 квітня 2007 року за № 040767700095, але дані договори він не укладав. З цього приводу позивач звернувся з заявою до відповідача по справі про повернення йому майна, але відповідач йому в цьому відмовив. При вивчені договорів оренди земельних ділянок, додаткових угод до них, актів приймання-передачі земельної ділянки та інших документів позивачу стало відомо, що підпис на вищеперечислених документах не його. В звязку з чим просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 457, укладений 01 січня 2007 року між ним та відповідачем по справі ТОВ «Супіна Агро», який зареєстрований у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»13 квітня 2007 року. Крім цього просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 459, укладений 01 січня 2007 року між ним та відповідачем по справі ТОВ «Супіна Агро», який зареєстрований у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 16 квітня 2007 року. Також просить зобовязати відповідача по справі повернути йому земельні ділянки площею 5,5920 га та площею 6,3592 га, які належать йому на праві власності, а також просить стягнути з відповідача по справі на його користь витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду свою заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність та у відсутність його довірителя, на задоволенні позовних вимоги наполягає в повному обсязі. Крім цього в своїй заяві зазначив, що в 2011 році його довірителю стало відомо, що між ним та відповідачем по справі були укладені договори оренди за № 457 та № 459, які зареєстровані у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії центру ДЗК 13 квітня 2007 року за № 040767700081 та 16 квітня 2007 року за № 040767700095, але дані договори позивач не укладав та не підписував їх, ніхто з робітників ТОВ «Супіна Агро»не обговорював з ним істотні умови договорів оренди землі, він не підписував акти прийому передачі землі, які є невідємною частиною договорів оренди землі. Також пояснив, що [PERSON] не надавав відповідачеві копії свого паспорту та державних актів на право власності на земельні ділянки для укладання договору оренди землі. Він не бажав укладати спірні договори оренди землі з відповідачем по справі, оскільки бажав самостійно обробляти земельні ділянки, а тим більше на 25 років, орендну плату від відповідача по справі він не отримував. А тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просив в разі неявки в судове засідання представника відповідача постановити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їм відомі та зрозумілі. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Супіна Агро»в жодне судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно до положення ч.2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Основу правового регулювання оренди земельних ділянок становлять Земельний кодекс України /далі ЗК/, Цивільний кодекс України /далі ЦК/, Закон України від 6 жовтня 1998 р. /в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 р. № 1211-1У /з наступними змінами/ «Про оренду землі»/далі Закон № 1211-1У/. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оренда земель це окрема форма використання земельної ділянки, яка передбачає передачу, що оформляється нотаріально посвідченим договором, власником /державою, громадянином чи юридичною особою/ земельної ділянки у тимчасове строкове володіння та користування орендаря за плату для здійснення підприємницької чи іншої діяльності з привласненням останнім одержаної продукції і доходів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником земельних ділянок: площею 5,5920 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради, КСП ім. Калініна та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 № 743308, виданим Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області та площею, 6,3592 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Перемозької сільської ради, КСП ім. Калініна та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 № 743310, виданим Лозівською районною державною адміністрацією Харківської області. Відповідно до договорів оренди земельної ділянки № 457 та № 459 від 01 січня 2007 року, укладених між [PERSON] та ТОВ «Супіна Агро»в особі генерального директора [PERSON], орендодавець надав в оренду в строкове платне користування земельні ділянки, площами 5,5920 га та 6,3592 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 25 років. Договір оренди земельної ділянки № 457 був зареєстрований в Державному реєстрі ДП «Центр ДЗК при ДКУ по ЗР»в Лозівському районному відділі 13 квітня 2007 року за реєстровим номером 040767700081, а договір оренди земельної ділянки № 459 був зареєстрований в Державному реєстрі ДП «Центр ДЗК при ДКУ по ЗР»в Лозівському районному відділі 16 квітня 2007 року за реєстровим номером 040767700095. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеними, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації /ст. 18 ЗУ «Про оренду землі»/. З матеріалів справи вбачається, що договори оренди землі, укладені у письмовій формі, пройшли відповідну державну реєстрацію, тобто вони є чинними відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Істотні умови договору оренди землі, визначені ч.1 ст. 15 Закону. Так, істотними умовами договору оренди земельної ділянки вважаються ті, що необхідні для його укладення. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону № 1211-1У цими умовами є: обєкт оренди /кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки/; строк дії договору оренди; оренда плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження /обтяження/ щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Позивачем обґрунтовані обставини щодо того, що він не підписував Договори оренди землі і з ним відповідач не оговорював жодної істотної умови договору оренди землі. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 15 Закону, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону є підставою для визнання договору недійсним. Позивач не здійснював передачу обєкта оренди відповідачеві і не підписував акти прийому-передачі обєкта оренди, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 15 та ст. 17 Закону, також з позивачем не оговорювались істотні умови договору оренди землі, останній не підписував Договори оренди землі та акти прийому-передачі земельної ділянки, а вказані документи підписані іншою особою за відсутності повноважень на це. Тому суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 15, 17 Закону. Крім того, договори оренди землі відповідачем зареєстровані без волевиявлення і не відповідають внутрішній волі позивача по справі, що суперечить вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України, оскільки позивач бажав самостійно обробляти земельні ділянки. Згідно з частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки в судовому засіданні та з матеріалів справи вбачається, що відповідачем порушені вимоги чинного законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Але відповідач не скористався своїми правами стосовно даної справи та не подав суду свої заперечення проти позову, належних та допустимих доказів щодо укладання спірних договорів оренди землі суду не надав. Враховуючи, що при реєстрації договір оренди землі відповідачем були порушені вимоги частини 1 та 3 ст. 203 ЦК України, то відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України та ч.2ст. 15 Закону України «Про оренду землі»договори оренди землі повинні бути визнані недійсними, а отже позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»за змістом статті 216 ЦК України суд може застосувати з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Відповідно до п. 10 даної Постанови вбачається, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст.ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved