Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-16 00:00:00

В вересні 2011 року позивачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до відповідача - ПАТ «Мегабанк» та [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки від 05.09.2008 р., як такого, що був укладений ними внаслідок введення їх в оману відповідачами. В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали наступне. Позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS], і з відповідачем [PERSON] вони довгий час перебували в дружніх стосунках. Відповідач - [PERSON] 20.12.2007 року уклав кредитний договір з ВАТ «Мегабанк» для придбання автомобіля «Мерседес», який в подальшому став предметом застави за цим договором. 30.04.2007 року [PERSON] потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої заставлений автомобіль був пошкоджений. Тому за домовленістю із банком [PERSON] вирішив продати цей автомобіль і погасити заборгованість перед банком. Проте банк предявив [PERSON] вимоіу про заміну предмета застави для забезпечення виконання його зобовязань за кредитним договором. В звязку із цим [PERSON] звернувся до позивача - [PERSON] із проханням надати належну їй та її дітям - [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] в іпотеку, тимчасово, до продажу його автомобіля та його повного розрахунку за кредитом. Перед укладенням іпотечного договору [PERSON] та представники банку запевнили позивачку [PERSON] в тому, що коштів від продажу автомобіля буде достатньо для погашення кредитної заборгованості, після чого квартира буде виведена з-під іпотеки. Позивачі, порадившись між собою, погодились на укладення відповідного договору іпотеки. Після того, як був проданий автомобіль, позивачі звернулися до банку для припинення договору іпотеки, але банк відмовився, мотивувавши це тим, що коштів отриманих від продажу автомобіля виявилося недостатньо для повного погашення заборгованості [PERSON] Крім цього, зясувалося, що фактичний розмір його заборгованості значно більший ніж той, що був повідомлений позивачам перед укладенням договору іпотеки. Після вказаних подій позивачі зрозуміли, що вони були навмисно введені в оману відповідачами щодо розміру фактичної заборгованості за кредитним договором і строком його дії, і ці обставини мають істотні значення та вплинули на укладення ними оспорюваного договору. В судовому засіданні по справі позивачі та їх представник позов підтримали з вищевикладених підстав, просили суд задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача - ПАТ «Мегабанк» в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі і заперечувала проти його задоволення посилаючись на те, що оспорюваний позивачами договір іпотеки відповідає всім вимогам діючого законодавства, текст договору був викладений цілком зрозуміло, і перед його підписанням позивачі мали змогу ознайомитися із ним і відмовитись від його укладення. Також представник відповідача посилалась на те, що між банком та позивачами не існувало будь-якої домовленості щодо тимчасовості такого договору, а в самому договорі було чітко вказано, що він діє до повного погашення заборгованості [PERSON] за його кредитними зобовязаннями. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не зявлявся, і після отримання судом відомостей щодо місця його реєстрації, йому були направлені судові повістки за цією адресою, що відповідає положенням ч.5 ст. 74 ЦПК України. Тому суд вважає його повідомленим належним чином і розглядає справу у його відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини Квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04.08.2008 р., виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради, належить позивачам по справі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1 /3 частині за кожним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина перша та друга ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 203 цього ж Кодексу визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, це: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; 2)особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3)волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4)правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5)правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст.ст. 627-629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Стаття 18 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 р. N 898-IV (в редакції, що діяла на час укладення договору) визначає, що договір застави нерухомого майна (іпотека) повинен бути укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчуватись. Крім цього, істотними умовами іпотечного договору є: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обовязкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2)зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3)опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4)посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмету, іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована шляхом визнання правочину недійсним з підстав, встановлених законом. Однією із підстав, з яких договір може бути визнаний судом недійсним встановлює ст. 230 ЦК України, а саме - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела друїу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Із копії іпотечного договору від 05.09.2008 року, посвідченого нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що він був укладений між позивачами (як іпотекодавцями) з однієї сторони, та ВАТ «Магабанк», правонаступником якого є відповідач по справі (як іпотеко держателем) з другої сторони. Пункт 1.1. іпотечного договору визначає, що договір забезпечує виконання [PERSON] (боржник) зобовязання за кредитним договором від 20.12.2007 р. № 322-14П/2007 та за будь- якими додатковими угодами до нього (далі-основне зобовязання), укладеним між Іпотеко держателем та Боржником, згідно з умовами якого Іпотекодержателем було надано Боржнику кредит у сумі 139 000 грн., строком з 20.12.2007 р. по 19.12.2011 р. та сплатою процентів у розмірі 18,5%річних. Іпотекодавець ознайомлений з умовами основного зобовязання та отримав копію договору, на підставі якого виникло основне зобовязання. Договором забезпечується обтяження будь-якого збільшення основного зобовязання та процентів за ним. Пункт 1.2. іпотечного договору містить опис предмета іпотеки, зокрема, вказує, що це є квартира трьохкімнатна №36, загальною площею 67,50 кв.м., житловою площею 40,20 кв.м., яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Артема, будинок 64. Пункт 1.3. договору визначає, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, комісійної винагороди, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання, а також відшкодування цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання, а також відшкодування витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, відшкодування витрат щодо утримання і збереження предмета іпотеки, відшкодування витрат щодо страхування предмета іпотеки, відшкодування збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору. Крім цього, п. 5.1 договору визначає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, а також з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України. А п. 8.3 договору передбачає, що цей договір закінчує свою дію з припиненням основного зобовязання, тобто за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором від 20.12.2007 р. № 322-14П/2007. З урахуванням вищевикладених умов договору, суд робить висновок що іпотечний договір містить всі необхідні істотні умови, що визначені Законом України «Про іпотеку», і такі умови викладені зрозуміло та не містять висловів, які можуть ввести позивачів в оману. В якості доказів своїх позовних вимог позивачі посилались на покази свідків - [PERSON] та [PERSON] Однак, заслухавши ці покази, аналізуючи їх та даючи їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку, що вони жодним чином не підтверджують факт навмисного введення позивачів в оману відповідачами по даній справі. Зокрема, допитана за її згодою як свідок позивач [PERSON] суду пояснила, що до укладення іпотечного договору їхня квартира ще не була приватизована і через це не могла бути передана в іпотеку. Однак [PERSON] запевнив її, що коштів від продажу автомобіля вистачить для повного розрахунку перед банком, а всі необхідні для цього документи він обіцяв зібрати сам. Вона разом із ним пішла до банку, де працівниця банку, прізвища якої вона не памятає, повідомила що заборгованість за кредитним договором становить близько 105 тисяч гривень. Однак письмових довідок про розмір заборгованості на той час [PERSON] не отримувала. Тоді ж [PERSON] написав заяву про зміну предмета застави, а після того як був укладений іпотечний договір, [PERSON] зник і припинив спілкуватись із позивачами. При цьому свідок визнала, що вона читала першу сторінку іпотечного договору і бачила там суму заборгованості у розмірі 139 тис. гривень. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] написав заяву про заміну предмета застави 31.07.2008 р., а своїм листом від 01.08.2008 року банк повідомив його про те, що ця заява задоволена. На той час квартира позивачів ще не була приватизована, і позивачі приватизували її 04.08.2008 р., отримавши відповідне Свідоцтво про право власності на житло. Сам же іпотечний договір був укладений 05.09.2008 року. На думку суду позивачі мали достатній час для ознайомлення з умовами такого договору, уточнення розміру заборгованості, строку дії договору та іншими істотними умовами договору, та прийняття рішення щодо відмови від його укладення якщо він не відповідає їх інтересам. Доводи позивачів про те, що вони не знайомились із змістом договору є нічим не підтвердженими, а тому судом до уваги не приймаються. Свідок [PERSON] суду пояснив, що на час укладення іпотечного договору він був співробітником служби безпеки та членом кредитного комітету банку «Мегабанк». До укладення іпотечного договору позивач [PERSON] цікавилась у нього щодо розміру кредитної заборгованості [PERSON], яка на той час становила приблизно 114 тис. гривень. Однак точного розміру заборгованості свідок їй не вказав і письмових довідок не надавав, оскільки це не входило до його компетенції. Свідок повідомив [PERSON] лише орієнтовну ціну продажу автомобіля, коштів від якого мало б вистачити для погашення заборгованості [PERSON] З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачі своїх позовних вимог не довели та не виконали вимоги ч. З ст. 10 ЦПК України, яка визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тому вважає необхідним відмовити їм в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачам не відшкодовуються понесені ними судові витрати через те, що їм відмовляє їм в задоволенні позову.

Outcome: dismissed