Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-01 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, зазначивши в позові, що з 30.04.1996 року перебувала у шлюбі з відповідачем, з 08.03.2010 року разом не проживають, шлюб розірвано 16.12.2010 року. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок [ADDRESS]. Позивачка вважає, що спільно нажите майно підлягає розподілу порівну між ним та відповідачем, але останній відмовляється розподілити його добровільно, чере що вона змушена звертатись до суду з даним позовом. Просить визнати будинок [ADDRESS] об"єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею та відповідачем право власності на вказаний будинок по 1/2 за кожним. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує щодо їх задоволення. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Відповідно до роз'яснень, які містяться в частині 6 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У судовому засіданні встановлено, що предметом спору в даній справі є сімейні правовідносини щодо розподілу майна, що є спільною власністю подружжя. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Частиною 1 ст. 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи те, що відповідач по справі визнав позов у повному обсязі, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд приймає визнання позову та приходить до висновку про задоволення позову. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує судові витрати, які були вже понесені стороною та документально підтверджені. До судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України передбачений порядок компенсації сторонам витрат на правову допомогу, які документально підтверджені та за встановленим граничним розміром. За положеннями Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», граничний розмір витрат на правову допомогу не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Позивачем був наданий суду обґрунтований розрахунок у відповідності з діючим законодавством, виходячи з мінімальної заробітної плати, який у суду сумнівів не викликає, а тому позов в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн., які були сплачені позивачкою за платіжною квитанцією, підлягає задоволенню повністю. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved