Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду зі своїм вищевказаним позовом, за яким зазначив, що він 02.03.2009 року був прийнятий на роботу до ТОВ Торговий дім Еліт на посаду начальника відділу торгівлі Харківського регіонального структурного підрозділу, з окладом згідно штатного розкладу, з випробувальним терміном протягом одного місяця. Згідно до наказу від 01.10.2012 року позивач був звільнений із займанної посади за здійснення прогулу без поважних причин, підставою його звільнення відповідач зазначив - акти неявки на роботу з 07.03.2012 року. Позивач отримав витяг з наказу про звільнення разом із запитаними ним копіями документів 14.11.2012 року поштовим відправленням, яке було направлено йому 07.11.2012 року. Позивач вважає формулювання дати свого звільнення та причин звільнення невірними, вважає, що він повинен бути звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України 15 березня 2012 року. Так, 01.03.2012 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням з 15.03.2012 року, така заява була прийнята та зареєстрована належним чином, до 15 березня позивач працював, а 15 березня отримав обхідний лист, в якому зазначена дата його звільнення - 15.03.2012 року. Відповідач повинен був зробити з позивачем розрахунок на день звільнення, чого він не зробив - позивачу не було виплачено заробітну плату в період з 07.03.2012 року по 15.03.2012. На підставі викладеного позивач просить суд, змінити дату та формулювання причин звільнення та вважати його звільнення за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 15 березня 2012 року, зобовязати відповідача змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці позивача, вказавши причину звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 15 березня 2012 року, стягнути з відповідача середній заробіток з 07.03.2012 року по 15.03.2012 року в розмірі 664,36 грн., як невиплачену суму по розрахунку при звільненні, а також судові витрати у розмірі 450 грн. згідно договору про надання юридичної допомоги. У судовому засіданні позивач наполіг на позові за вказаними у ньому підставами, а представник відповідача на позов заперечила та зазначила, що 02.03.2009 року позивач, дійсно, був прийнятий на роботу до ТОВ ТД Еліт в м. Запоріжжя. Саме 06.03.2012 року [PERSON] добровільно, з власної ініціативи було прийнято рішення про звільнення, про що було складено заяву, але з цього дня позивач на робочому місці не зявлявся, справи ним так і не були передані. Із поданої заяви позивача, відповідачу не зрозуміла дата звільнення першого. В самій заяві датою звільнення вказано 15 березня 2012 року, отже [PERSON] повідомив про звільнення 6 березня 2012 року, з 6 березня по 15 березня 2012 року 9 календарних днів, що не дорівнює двотижневому строку. Саме відсутність позивача на робочому місці, позбавила роботодавця провести звільнення за ст. 38 КзпП України. Твердження позивача, що він в строк до 15 березня сумлінно виконував свої обовязки не відповідає дійсності та не підтверджується жодним фактичним доказом. На підставі викладеного представник позивача просить суд в позові відмовити. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу № 09-0302/32 від 02.03.2009 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу до товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Еліт на посаду начальника відділу торгівлі Харківського регіонального структурного підрозділу з 2 березня 2009 року. За поясненнями позивача, він отримав витяг з наказу про його звільнення 14.11.2012 року поштовим відправленням, яке було направлено йому 07.11.2012 року, і таким поясненням у суду немає підстав не довіряти, зважаючи на наявну в матеріалах справи копію відповідного поштового конверту. Натомість, в 2012 році керівник департаменту продажу [PERSON] звернувся до директора ТОВ Торговий дім Еліт [PERSON] із службовою запискою про звільнення [PERSON] з займаної посади, і наказом № 1001-30 від 01.10.2012 року позивача було звільнено з вказаної посади за здійснення прогулу без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаною нормою Закону визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випаду прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається із матеріалів справи, підставою для видання наказу про звільнення позивача стали акти неявки останнього на роботу з 07.03.2012 року. Але суд вважає, що звільнення позивача із займаної посади за здійснення прогулу без поважних причин, не відповідає вимогам КЗпП України. Як вбачається із пояснень позивача суду, 01.03.2012 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням з 15.03.2012 року, і ця заява була прийнята. Заперечуючи на позов, представник відповідача зазначала суду на те, що така заява позивачем, дійсно, подавалася, проте не 1, а саме 6 березня 2012 року. Натомість, на підтвердження такої обставини сторона відповідача не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів, а обмежилася лише своїми поясненнями в цій частині, які суд розцінює критично, зважаючи на заінтересованість названої сторони в результатах розгляду спору. При цьому із наявної в матеріалах справи фотокопії заяви позивача про звільнення за власним бажанням 15.03.2012 року, вбачається, що заява датована саме 1 березня 2012 року, подана вона саме позивачем і на імя директора ТОВ Торговий дім Еліт [PERSON] та містить печатку названого товариства. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, така фотокопія названої заяви була надана суду хоча і безпосередньо позивачем, але ним вона була отримана саме від відповідача, а тому у суду немає підстав не довіряти вище вказаним поясненням позивача щодо дня подання ним своєї заяви. Отже, судом встановлено, що 1 березня 2013 року позивач подав заяву про розірвання трудового договору, попередивши про це ТОВ Торговий дім Еліт письмово за два тижні, що відповідає вимогам ч.1 ст. 38 КЗпП України. Проте, заперечуючи на позов, представник відповідача зазначала суду на те, що, починаючи з 7 березня 2012 року, позивач на роботу взагалі не виходив. Проте суд вважає, що така обставина не знайла свого підтвердження судовим розглядом. Дійсно, з актів неявки на роботу від 12, 19 та 23 березня 2012 року вбачається, що начальник відділу [PERSON] в період з 7 по 23 березня 2012 року не виходив на роботу. Такі акти складено комісією, склад якою залишався незмінним: [PERSON] керівником департаменту продажу, [PERSON] керівником департаменту логістики та [PERSON] юристом ТОВ Торговий дім Еліт. Жодний з членів такої комісії судом як свідок не допитувався, і суд був позбавлений можливості зясувати безпосередньо через їх показання обставини, за яких вони дійшли до викладено у актах висновку про те, що позивач у вказаний період часу, дійсно, не виходив на роботу. При цьому на такий висновок не впливають надані суду пояснення [PERSON], зважаючи на те, що остання надавала такі пояснення у судовому засіданні як представник ТОВ Торговий дім Еліт, представляючи і захищаючи інтереси саме відповідача, сторона якого прямо заінтересована в результатах розгляду спору, як про це суд вже і зазначав. При цьому судом були досліджені показання ланки свідків, з аналізу яких вбачається, що висновок комісії відповідача про те, що начальник відділу [PERSON] в період з 7 по 23 березня 2012 року не виходив на роботу, є хибним. Так, свідок [PERSON] пояснив суду, що в березні 2012 року він працював на офісі ТОВ Торговий дім Еліт в м. Запоріжжі, при цьому позивач в березні 2012 року пропрацював на ТОВ Торговий дім Еліт до 15 числа, коли і звільнився. Надані свідком пояснення щодо виготовлення фотокопії заяви позивача про звільнення жодним чином не впливають на достовірність його показань, оскільки такі пояснення під час судового розгляду ніким не спростовані. Із показань свідка [PERSON] також вбачається, що позивач працював на ТОВ Торговий дім Еліт до 15 березня 2012 року. Надані свідком пояснення про його щоденні робочі подорожі на автомобілі разом із позивачем не впливають на достовірність його показань, оскільки такі пояснення ніким не спростовані та вони не охоплюють весь час роботи свідка та позивача на ТОВ Торговий дім Еліт. Також виходячи із викладеного, у суду немає підстав не довіряти і показанням свідка [PERSON], за якими позивач працював разом із свідком на ТОВ Торговий дім Еліт з 1 по 15 березня 2012 року. При цьому суд не може покласти в основу свого рішення показання свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони суперечать обєктивно встановленим даним. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала на лікарняному в період з 12 по 21 березня 2012 року, що не узгоджується із її поясненнями про її спільну роботу з позивачем до 15 березня 2012 року, а з книги обліку паливних талонів ТОВ Торговий дім Еліт встановлено, що останній раз такі талони видавалися позивачеві 3 березня 2012 року, що не узгоджується із поясненням [PERSON] про те, що така видача здійснювалася безпосередньо нею і відбувалася саме в середині березня 2012 року. Незважаючи на викладене, судом із показань [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є логічними, послідовними та узгодженими, встановлено, що позивач пропрацював на ТОВ Торговий дім Еліт до 15 березня 2012 року, а, отже, судом критично оцінюються вищевказані акти в частині неявки на роботу позивача в період з 7 по 15 березня 2012 року. Правильність такого висновку суду підкріплюється наявною в матеріалах справи не спростованою фотокопіює обхідного листа на імя позивача з підписами співробітників відповідача за період з 16 по 27 березня 2012 року, що прямо ставить під сумнів акти неявки на роботу від 19 та від 23 березня 2012 року. На вірність зробленого судом висновку не впливають ані дані журналу обліку видачі-прийому ключів, ані дані книги обліку паливних талонів ТОВ Торговий дім Еліт, ані показання допитаних свідків [PERSON] та [PERSON], зважаючи на те, що відсутність в названих документах на момент звільнення позивача актуальних даних про нього не спростовує показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не довіряти яким у суду немає підстав, а стороною відповідача не доведено, і що відсутність таких даних є явною ознакою і відсутності позивача на роботі, так і не доведено, і що робота [PERSON] та [PERSON] з 12 по 15 березня 2012 року була безпосередньо повязана з роботою позивача ТОВ Торговий дім Еліт. Частиною 3 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. І, як встановлено судовим розглядом, звільнення [PERSON] за наказом товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Еліт № 1001-30 від 01.10.2012 року не відповідає чинному законодавству, отже, суд має у своєму рішенні змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Натомість, суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу позивача про зобовязання відповідача змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці [PERSON], вказавши причину звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України з 15 березня 2012 року. Відповідно до розділу 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерством праці України N 58 від 29.07.93 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за N 110, заповнення трудової книжки провадиться власником або уповноваженим ним органом. Інструкцією визначається певний порядок визнання недійсним запису про звільнення у разі незаконного звільнення, встановленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Отже, товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Еліт, не відразу, а лише після набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, має за Законом обовязок внести відповідні зміни до трудової книжки позивача, а тому така заявлена позивачем позовна вимога є передчасною і задоволенню не підлягає. Крім того, як вбачається із позову, позивач також просить суд стягнути з відповідача середній заробіток з 07.03.2012 року по 15.03.2012 року в розмірі 664,36 гривень, як невиплачену суму по розрахунку при звільненні. Натомість така вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з нижче наведеного. Як вбачається із матеріалів справи, при звільненні відповідачем було проведено розрахунок з позивачем по 6 березня 2012 року включно, враховуючи те, що з 7 березня 2012 року [PERSON] на роботу не виходив без поважних причин, про що вбачається з довідки ТОВ Торговий дім Еліт № 02-13/52 від 07.02.2013 року. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося саме 15 березня 2012 року, суд, дійшов до висновку про те, що середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме, за січень та лютий 2012 року. Для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, необхідно винайти середньоденну заробітну плату працівника, яка визначається діленням заробітної плати за такі два місяці на число їх робочих днів, і така середньоденна заробітна плата позивача складає: (2131,98 грн. + 2142,73 грн.) / 41 день = 102,26 грн. В період з 7 по 15 березня 2012 року було лише чотири робочі дні 12, 13, 14 та 15 березня 2012 року. Отже сума, яка підлягає стягненню складає: 102,26 грн. х 4 дні = 409,04 грн., що і підлягають стягненню, як невиплачена позивачеві сума заробітної плати при його звільненні з 15 березня 2012 року. Крім того, позивач також вказує, що крім цього поніс ще судові витрати на послуги за надання юридичної допомоги в сумі 450 гривень, які також просить стягнути з відповідача. Проте суд вважає, що з відповідача такі витрати не підлягають стягненню, оскільки вони не є витратами на правову допомогу в розумінні ст. 79 і ст.84 ЦПК України, зважаючи на те, що у судовому розгляді справи з боку позивача не брав участі ні адвокат, ні інший фахівець в галузі права. Натомість, в порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в загальному розмірі судового збору за подання позову з майновими та немайновими вимогами. На підставі викладеного,

Outcome: partial