Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та просив суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, укладений 23 березня 2011 р. між ним та [PERSON] та посвідчений нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. зареєстрований в реєстрі за № 6-751. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 07.12.1995 р. Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою від був власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. В 2008 р. він переїхав на постійне місце проживання в м.Київ разом з дружиною [PERSON] яка тяжко хворіла і для здійснення за нею догляду була запрошена відповідачка [PERSON], в 2010 р. шлюб між ним та дружиною було розірвано і дружина переїхала проживати до своїх родичів в Хмельницьку область, а відповідачка почала проживати разом з ним, оскільки іншого житла в м.Києві вона не мала та обіцяла допомагати йому по господарству, в подальшому відповідачка запропонувала йому укласти договір довічного утримання відповідно до якого вона, буде доглядати його, допомагати йому матеріально, за це він передасть у власність їй належну йому квартиру. На час укладання договору він- позивач мав 74 роки, ряд тяжких хвороб, потребував сторонньої допомоги і помиляючись в природі правочину уклав помилково договір дарування належної йому квартири, хоча відповідачка є для нього взагалі чужою людиною, після укладання договору забрала документи на квартиру, залишила його без догляду виїхавши в м.Конотоп, тільки після звернення до правоохоронних органів відповідачка повернула йому документи на квартиру і він зрозумів що уклав договір дарування належної йому квартири, вказував, що дана квартира є єдиним житлом для нього, він не має юридичної освіти, є людиною похилого віку, нотаріус належним чином не роз»яснила йому всі обставини щодо укладання договору, помиляючись в природі правочину мав намір укласти договір довічного утримання, так як потребував допомоги та стороннього догляду, а жодним чином не договір дарування, оскільки дана квартира є його єдиним житлом, у нього є рідний син, на даний час він потребує проведення операції на серці щодо протезування аорти клапана та імплантації ІВР. Посилаючись на ст..229 ЦК України, п.19 ППВСУ від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, вказуючи на те, що є людиною похилого віку, внаслідок ряду тяжких хвороб не зрозумів що саме він підписав 23.03.2011 р., [PERSON] знає приблизно з 2009 р. вона спочатку доглядала за його дружиною, однак між ними мав місце конфлікт і дружина звільнила відповідачку, оскільки він пожалів її і вона на той час добре до нього ставилася, він забрав її до себе, з цього часу вона проживала у нього в квартирі періодично, оскільки працювала потижнево і на час роботи не ночувала вдома, в 2011 р. відповідачка почала умовляти його укласти договір, обіцяла що буде допомагати йому, вказував, що вони разом з відповідачкою ходили і в БТ І до нотаріуса, однак ніхто з урахуванням його віку не роз»яснив йому який саме договір він підписав, він особисто вважав що це був договір довічного утримання. В подальшому в 2012 р. він не знайшов документів на квартиру які постійно лежали в одному місці і звернувся до міліції, а коли документи відповідачка йому надала він побачив що уклав саме договір дарування. Вказував, що спірна квартира є його єдиним житлом, відповідачка його з квартири не виганяла. На запитання суду повідомив, що ніякі умови щодо довічного утримання ним з відповідачкою не обговорювались, оскільки він сам може себе доглядати і має достатню пенсію, за цей час особисто він робив відповідачці подарунки, купував золотий ланцюжок, чоботи, білети додому в м.Конотоп, інші речі, всі продукти харчування та ліки що йому купувала відповідачка, купувались за його кошти. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримували в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. Відповідачка, в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечувала, вказуючи на те, що позивачу було добре відомо який саме договір вони укладають, він самостійно дізнавався про часи роботи нотаріуса, договір укладався в державній нотаріальній конторі і нотаріус проводила з позивачем бесіду розповідаючи про всі умови договору, ніколи від позивача не приховувалось який саме договір укладено, відносини між ними були добрими, вона допомагала позивачу і по господарству, і купувала необхідні продукти харчування і ліки. Вказувала, що син позивача проживає в Казахстані і жодного разу не навідував батька, не допомагав жодним чином, іноді телефонував, однак її донька з онукою бували у позивача і відносини у них також були добрими. Тільки останнім часом, хоча даний договір дарування не має жодних застережень, вона ніколи не ставила питання щодо виселення позивача чи звуження його прав щодо користування квартирою, позивач за наполяганням інших осіб став ставити питання щодо визнання договору недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи Головного управління юстиції в м.Києві у судове засідання не з'явився, але надіслав свої письмові пояснення, в яких просив в задоволенні позовних вимог відмовити та постановити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Крім того, просив розглядати справу у їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи 23 березня 2011 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] даний договір посвідчений нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. зареєстрований в реєстрі за № 6-751. Відповідно до даного договору вбачається, що дана квартира належала [PERSON] згідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Дванадцятою київською державною нотаріальною контрою 07.12.1995 р. за реєстром №2у-8186. З пояснень сторін вбачається, що сторони не перебували у родинних відносинах, познайомились незадовго до підписання спірного договору та підтримували доброзичливі відносини. Згідно технічного паспорту на [ADDRESS] дана квартира є двокімнатною та знаходиться на 2-му поверсі 12-ти поверхового будинку, жилою площею 29,4 кв.м., кімнати площею 17,0 кв.м., 12,4 кв.м., загальною площею 52,0 кв.м. Як вбачається з постанови Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 07.08.2012 р. [PERSON] звертався до правоохоронних органів з приводу виявлення 03.08.2012 р. відсутності в квартирі [ADDRESS] документів про право власності на дану квартиру, вказує що даними документами він не користувався протягом двох років тому не може пояснити при яких обставинах зник даний документ. Заходи по виявленню даного документа на час прийняття рішення не дали позитивного результату, тому відповідно до п.2 ст.6 КПК України, в порушенні кримінальної справи по ст..185 КК України відмовлено. З наданих суду позивачем медичних довідок виданих 15.01.2013 р., 18.02.2013 р. 19.02.2013 р. [PERSON] вбачається, що дійсно він проходив в даний час огляд у лікарів кардіолога, невропатолога і йому рекомендовано протезування аорти клапана, однак дані довідки жодним чином не вказують який саме стан здоров»я був у позивача на час укладання договору і чи не перешкоджав йому стан здоров»я розуміти який саме договір ним укладається та наслідки укладання договору, роз»яснення щодо умов договору які були зроблені нотаріусом на час укладання. У статті 3 ЦК України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України, п.19 Постанови від 06.11.2009 р. за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що обставини, щодо яких помилялася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, що вона має істотне значення. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказували суду на те, що вони є донькою та подругою відповідачки, добре знають про відносини які склались між [PERSON] так [PERSON], бували в спірній квартирі, знають що відповідачка дуже опікувалась і допомагала позивачу, відносини між ними були добрими, однак останнім часом позивач з незрозумілих причин звернувся з даним позовом до суду. Допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вказували суду на те, [PERSON] - що він є сином позивача, проживає постійно в Казахстані, останній раз був в м.Києві в 1989 р., з батьком спілкувався по телефону, жодного разу не говорив з відповідачкою, зі слів батька знав що в нього є доглядальниця, яка купує йому ліки, а тільки зараз батько повідомив його про те, що він подарував належну квартиру відповідачці, просив допомогти, і тепер він приїхав в м.Київ, на які саме хвороби хворіє батько, де він бере кошти на лікування йому не відомо, вказував, що спірна квартира належала його бабусі яка при житті ще обіцяла дану квартиру йому як спадкоємцю. [PERSON] зазначала, що є подругою родини [PERSON], товаришують понад 30 років, проживають поряд, спілкуються, знає, що відповідачка спочатку доглядала дружину позивача, а потім почала проживати у [PERSON], знає, що відповідачка спочатку мала намір укласти шлюб з [PERSON] а потім ввійшла до нього в довіру по іншому, примусила укласти договір дарування, зазначала, що бувала в квартирі у [PERSON] і він самостійно себе доглядав та обслуговував, прибирав в квартирі, готував, крім того, купував речі для відповідачки, проводжав її коли вона їхала в м.Конотоп, про те, що укладено даний договір дарування вона дізналась від позивача в 2012 р., коли він розповів їй що з квартири зникли правовстановлюючі документи на квартиру і вона порадила позивачу звернутись в міліцію, тоді відповідачка надала копії документів позивачу. Оцінивши матеріали справи та пояснення сторін, покази свідків, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору дарування від 23.03.2011 року з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України. Згідно з нормою ч.2 ст.717 ЦК України договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов'язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру. Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. У статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У преамбулі договору дарування від 23.03.2011 року зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміли значення своїх дій, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, визначили місце укладання договору. У п.6 оспорюваного договору дарування вказано, що сторони ознайомлені з вимогами цивільного, сімейного, податкового законодавства, та підтверджують п.5, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальники ніяких умов, які б супроводжували договір дарування, не вписували. Зібрані по справі докази свідчать про те, що позивач усвідомлював характер договору дарування, його правову природу та мав намір подарувати квартиру відповідачці. Таким чином, суд вважає, що, підписуючи договір дарування квартири, позивач не міг не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та ознайомлення щодо змісту та правових наслідків укладення договору. Статтею 60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, він помилявся до обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи договору, укладеного між ним та відповідачкою та неможливості ознайомитися з ним. В ході розгляду справи позивачем не було зазначено та доведено належними доказами про досягнуті домовленості сторін щодо істотних умов договору довічного утримання, зокрема, про предмет та оцінку матеріального забезпечення відчужувача, а також про вид та обсяг утримання (та) або догляду. Позивач не заявляв у судовому засіданні будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження згаданих обставин чи допиту свідків, які можуть підтвердити ці обставини. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за N 9 зазначено, що не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним." З цих підстав, відповідно до принципу змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки для визнання недійсним договору дарування з підстав передбачених ст. 229 ЦК України не має значення помилка щодо мотивів укладання правочину, на які посилались позивачі. Вирішуючи питання про відмову в задоволенні позову, суд виходив з вимог ЦПК України, що регламентують диспозитивність цивільного процесу.

Outcome: dismissed