Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «[PERSON] План»про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26 серпня 2011 року між відповідачем та позивачем був укладений договір №041995 про надання послуг (далі –Договір). Відповідно до п. 1.1 даного Договору його предметом є надання учаснику Програми «Авто-Житло»послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу через Програму «Авто-Житло», організовану Товариством, базуючись на принципі взаємодопомоги Учасників Програми «Авто-Житло». За даним договором відповідач зобов'язувався перед позивачем зареєструвати його як учасника Програми «Авто-Житло», організовувати і проводити Розподільчі акти щодо надання права на отримання обраного Товару, забезпечувати отримання Товару згідно з умовами лояльності Програми «Авто-Житло», надавати послуги в порядку та строки, передбачені в умовах діяльності Програми «Авто-Житло»та суворо дотримуватися даних умов (стаття 2 Договору). В свою чергу позивач зобов'язувався сплатити реєстраційний платіж, що становить 10% в т.ч. ПДВ від суми, визначеної в п. 1.3 цього Договору, яка сплачується авансом, при підписанні цього Договору, щомісячно сплачувати чисті платежі та адміністративні витрати, розмір яких визначений у Додатку №1 до Договору, дотримуватися Умов діяльності Програми Авто-Житло. Строк дії договору з 26.08.2011 року по 26.07.2021 року або до моменту виконання сторонами всіх зобов'язань. Згідно Додатку №1 від 26.08.2011 року позивач став учасником програми по придбанню транспортного засобу орієнтованою вартістю 100000 грн., його щомісячний чистий платіж складає 833,33 грн. Адміністративний щомісячний платіж 168 грн. 26.08.2011 року позивачем при підписанні договору, на виконання п.3.1 ст. З Договору на користь відповідача було сплачено 10000 грн. реєстраційного платежу. В подальшому позивач вніс двічі чистий та адміністративний платежі. Проте, позивач зрозумівши, що в розумні строки транспортний засіб не отримає, а платити «за повітря» він не має наміру, призупинив платежі та звернувся до відповідача з вимогою розірвати договір та повернути йому його кошти. Відповідач у своєму листі визнав договором розірваним, проте гроші не повернув, посилаючись на умови договору. Вважає, що відповідач здійснює нечесну та таку, що суперечить закону підприємницьку діяльність. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується вернути їх разом з нарахованими відсотками. Хоча і відповідно до п. 1.1 предметом договору є надання відповідачем послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, по суті відповідач має лише кошти у кількості та на умовах встановлених договором, що накопичуються за рахунок інших учасників, тобто за договором предметом є не послуги з придбання Товару, а послуги з надання залучених грошових коштів у позику (кредит). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Водночас відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Станом на 10 лютого 2012 року TOB «[PERSON] житло план»до реєстру фінансових установ не внесена, ліцензій не отримувала. Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Окрім того, Законом України «Про захист прав споживачів»забороняється утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а нe за рахунок продажу або споживання продукції. Як вбачається з Додатку №2 Договору фонд учасників Програми «Авто-Житло»формується за рахунок Чистих платежів, сплачених Учасниками Програми «Авто-Житло», без залучення коштів товариства. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками і в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Тобто один учасник програми за своєї власної ініціативи, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. Таким чином, позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права отримати грошові кошти на купівлю товару, яке вдавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. Право одержати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками товариства. При цьому право на отримання коштів для придбання товару, а саме транспортного засобу орієнтовною вартістю 100000 грн. надається у невизначеному майбутньому. В укладеному договорі та додатках відсутній порядковий номер учасника та відсутні відомості про кількість зареєстрованих учасників, що не дає можливості визначити строк отримання права на придбання товару, разом з тим включена умова щомісячного платежу на користь відповідача, що також є нечесним по відношенню до позивача. Відповідно до ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними. До того ж відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист трав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до п. 10 ч. 3 ст.18 Закону несправедливими умовами є зокрема, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Проте, відповідно до пункту 4.3. Додатку 2 до Договору процедура проведення Розподільного акту (захід, на якому задається право на отримання Товару) відбувається згідно з розробленим товариством положенням та за бажанням Учасника програми останній може з ним ознайомитись, надавши Товариству письмовий запит. Отже, ретельно проаналізувавши цей пункт, можна побачити, що ознайомитись з процедурою складання Розподільчого акту може виключно Учасник програми, а саме особа, що вже підписала договір та сплатила відповідні платежі, що є грубим порушенням Закону. На підставі вимог ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Просить суд визнати недійсним договір та стягнути з відповідача на свою користь сплачений ним реєстраційний платіж в розмірі 10000 грн., чисті платежі в розмірі 1666,66 грн. та адміністративні платежі в розмірі 336 грн., а всього 12002,66 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити у повному обсязі. Відповідач про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином, заяв та заперечень не направив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 26.08.11 між сторонами укладено договір №041995 про надання послуг та відповідні Додатки до нього, предметом якого є надання позивачу послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу/об’єкту нерухомості, земельної ділянки та іншого, далі Товару, через Програму «Авто-Житло»організовану відповідачем, базуючись на принципі взаємодопомоги учасників Програми. Позивач оцінює вигідність придбати товар за попередньо накопичені ним кошти, можливість отримання у власність лише частково сплаченого майна з наступних погашенням його залишкової вартості протягом достатнього для нього періоду часу з мінімальними адміністративними витратами. Позивач зобов’язався сплати реєстраційний платіж, що становить 10% в т.ч. ПДВ, від орієнтовної вартості товару, яка сплачується авансом при підписанні договору, щомісячно сплачувати чисті платежі та адміністративні витрати. Орієнтовна вартість товару становить 100000 грн., графік платежів складається з 120 місяців, реєстраційний платіж - 10000 грн., щомісячний платіж –1001,33 грн.(чистий платіж –833,33 грн. та адміністративні витрати - 168 грн.) Крім того, з п. 6 Додатку №3 до Договору позивач стверджує, що він мав достатньо часу для всебічного та повного ознайомлення з умовами правочину та прийняття свідомого рішення про його укладення. На виконання договору позивачем сплачено реєстрацій платіж в розмірі 10000 грн., чисті платежі –1666,66 грн. та адміністративні виплати –336 грн. Листом від 26.12.11 відповідач повідомив позивача про розірвання Договору згідно п. 8.5 статті 8 Додатку №2 до Договору, у зв’язку з невиконанням останнім п. 3.1 статті 3 Додатку №2 до Договору, тобто у зв’язку з несплатою чистих платежів та адміністративних витрат. Процедура розірвання Договору буде здійснена згідно п.п. 8.3, 8.4 статті 8 Додатку №2 до Договору. Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов’язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов’язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше на встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова станова (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, на думку суду між сторонами укладено договір про надання послуг, а не договір кредиту, який не потребує наявності у відповідача відповідного дозволу або ліцензії, а тому підстав для визнання його недійсним з мотивів, передбачених ст. 227 ЦК України,а саме як укладеного відповідачем без відповідного дозволу або ліцензії не має. З положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»вбачається, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману зокрема утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суд, аналізуючи умови Договору та додатків до нього вважає, що підстав вважати, що вони укладені з використанням нечесної підприємницької практики не має, інших доказів позивачем суду надано не було. Також, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Процедура проведення Розподільчого акту (це захід на якому надається право на отримання Товару) відбувається згідно з розробленим відповідачем положенням та та за бажанням Учасника Програми останній може з ним ознайомитись надавши письмовий запит (п. 4.3 Додатку №2 до Договору). Підстав вважати даний пункт Договору несправедливим не має, оскільки з ним позивач був ознайомлений при підписанні договору. Отже, враховуючи, що підстав для визнання Договору недійсним з мотивів укладення його відповідачем без відповідного дозволу так і з мотивів його укладення із застосування відповідачем нечесної підприємницької практики встановлено не було, то ї підстав для застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України у суду не має. З викладеного,

Outcome: dismissed