Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-11 00:00:00

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Одеська міська рада, про визнання договору купівлі - продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача. До початку розгляду справи від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі та представник третьої особи до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, на виконання ст. 74 ЦПК України, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, причини неявки суду невідомі. Заяви про розгляд справи за їх відсутності від відповідачів не надходило. Відповідно до ст. 224 ч. 1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" в статті 60 визначено, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності, зокрема, на нежитлові приміщення. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" Одеською обласною радою народних депутатів ухвалено рішення від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області", згідно до додатку № 2 якого в перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів (а.с. 10-15). Конституцією України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (стаття 142). Виходячи з вищенаведеного територіальною громадою м. Одеси набуто право комунальної власності на нежитловий фонд рад народних депутатів. В судовому засіданні встановлено, що Одеській міській раді на праві комунальної власності належить об`єкт нерухомого майна (нежитлове приміщення), що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 255,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією дублікату свідоцтва про право власності від 07.07.2006 року та витягом КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" від 21.07.2006 року, які наявні в матеріалах справи (а.с. 16,17). Згідно листа Комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" від 27.06.2008 р. № 6046-12/508 нежитлове приміщення сараю, площею 162,1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , є фактично частиною об`єкту комунальної власності за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29). Судом встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-3170/07 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, було визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-20). З матеріалів справи вбачається, що на підставі зазначеного рішення суду [PERSON] зареєструвала за собою право власності на майно, вказане в рішенні суду, що підтверджується витягом КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" від 23.05.2007 року (а.с. 22). Рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-3170/07 скасовано. Як вбачається з матеріалів справи, 27.09.2007 року між відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір-купівлі продажу б\\н, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1424, згідно якого [PERSON] було передано у власність нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору-купівлі продажу [PERSON] зареєстрував за собою право власності на зазначене майно, що підтверджується витягом КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" від 28.09.2007 року (а.с. 23-24, 25). 11.10.2007 року відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір купівлі-продажу б\\н, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та за реєстрований в реєстрі за № 3184, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі зазначеного договору-купівлі продажу [PERSON] зареєстрував за собою право власності зазначене майно (а.с. 26-27, 28). Таким чином, судом встановлено, що на час розгляду справи приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] знаходиться приватній власності відповідача [PERSON] . Відповідно до положень ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Положеннями ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (658 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зазначеними вимогами визначеними в ст. 203 ЦК України, є по-перше зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, по-друге особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, по-третє волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, по-четверте правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, по-п`яте правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку що [PERSON] неправомірно набула право власності на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що фактично є частиною об`єкту комунальної власності за адресою по [ADDRESS] та належить територіальній громаді м. Одеси, а отже [PERSON] не мала права на укладання договору купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] було передано у власність нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що в майбутньому призвело до неправомірного вибуття майна з власності територіальній громади м. Одеси у власність відповідача [PERSON] , шляхом укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] . Положення ст. 387 ЦК України передбачають право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння, саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з ч 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Одеська міська рада, про визнання договору купівлі - продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved