Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-02 00:00:00

Позивач 01.02.2012 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 55000 грн. та судовий збір - 550 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що проходив військову службу у Хар ківському університеті Повітряних Сил ім. І.Кожедуба, з 17.10.2008 року по 28.10.2011 року - на посаді заступника нача льника Університету з тилу - начальника тилу. Під час проходження служби на зазначеній посаді наказом № 221 від 30.12.2010 року він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за пору шення вимог ст.77 Статуту внутрішньої служби Збройних Сип України, п. 9.5 Тимчасової інструкції про організацію продовольчого забезпечення військовослужбовців та годування штатних тварин в Збройних Силах України шляхом залучення суб'єктів господарювання, у зв'язку з чим на нього було накладено дисциплінарне стягнення - пониження в посаді. Крім того, з метою реалізації наказу від 30.12.2010 року № 221 також 31.01.2011 ро ку був виданий наказ (по особовому складу) № 63, яким позивача було звільнено від займаної посади і призначено на нижчу посаду заступни ка командира бригади з тилу - начальника тилу бригади (тобто з посади зі штатно-посадової категорії «полковник»на посаду зі штатно-посадову категорію «підполковник») у м. Васильків із значно меншим поса довим окладом. Вказані накази начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України позивачем були оскаржені і постановою Харківського окружного адміністрати вного суду від 05.04.2011 року, залишеною ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2011 року без змін, визнані протиправними та скасовані. Зазначав, що виданням вказаних протиправних наказів йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок звинувачення його у тому, то через незадовільний контроль з його боку за організацією харчування курсан тів в університеті відбувся спалах гострої кишкової інфекції. Проте, у хо ді судового розгляду було встановлено, що порушення вимог керівних документів щодо виконання позивачем обов'язків по організації харчування курсантів він не допускав і його вини у спалаху гострої кишкової інфекції немає. Також посилався, що з ним не проводилась бесіда командиром, якій накладає стягнення, як того вимагає ст. 86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в ході якої він міг би довести командирові свою невинуватість. У зв'язку з чим він зазнав почуття приниження, образи, психологічного дискомфорту та був безпідставно покараний одним з найсуворіших стягнень за те, що не робив. Крім того, наказ про переведення на нижчу посаду був виданий під час його хвороби, ще до того, як йому було офіційно оголошено про накладене дисцип лінарне стягнення, як того вимагають ст.ст. 97, 98 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Стверджував, що викликані цими порушеннями глибокі негативні хвилювання визвали по гіршення його стану здоров'я і він змушений був звернутись за медичною допо могою, у зв'язку з чим протягом тривалого часу - з січня 2011 року по жовтень 2011 року (тобто до моменту його звільнення з лав Збройних Сил) він лікувався, знаходячись на стаціонарному лікуванні у періоди з 24.01.2011 року по 18.02.2011 року, з 12.03.2011 року по 25.03.2011 року, з 15.04.2011 року по 06.05.2011 року, з 30.08.2011 року по 13.09.2011 року та з 30.09.2011 року по І2.10.2011 року. Через таке загострення за хворювання, за його твердженнями, він зазнав значних фізичних страждань, вимушений був звертатись, навіть, до швидкої медичної допомоги з діагнозом захворювання - гіпертонічний криз. Врешті був змушений звільнитись з лав Збройних Сил за станом здоров'я. У цей же час під час своєї хвороби вимушений був займатися захистом своїх порушених прав у судовому порядку, у зв'язку з чим знову відчував глибокі душевні страждання. Посилався, що додаткові страждання були спричинені і тим, що процес доказу його невинуватості затягнувся на довгий термін, оскільки рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку. Також зазначав, що такі дії відповідача нашкодили його честі і діловій репутації. За своєю посадою він мав позитивну діло ву репутацію як серед товаришів по службі, підлеглих, так і представників уста нов та організацій, з якими університет співпрацював. У зв'язку з викладеними обставинами в його оточенні сформувався негативний імідж щодо нього як посадової особи, що відбилося на його міжособистісних стосунках, соціальному сприйнятті, діловій репутації. Крім цього, позивач вказував, що відчував негативні хвилювання і знаходився на межі нервового зриву у зв'язку із стражданнями членів його родини через можливий переїзд, який би безумовно передбачав порушення звичайних життєвих зв'язків і життєвого укладу кожного члена його сім'ї - дружини та трьох дітей, які також дуже переживали з цього приводу. Вказував, що весь цей час він перебував у стані стресу та зазнав неймовірного душевного болю та страждань, а повернення до нормального життя не відбулося й донині, у першу чергу через поганий стан здоров'я та необхідність вирішувати питання забезпечення існування своєї сім'ї, оскільки незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності вплинуло також на зміну його життєвих планів. Так, позивач стверджував, що він прослужив у Збройних Силах 25 років і планував служити і у подальшому, закінчивши навчання у 2003 році в Національній академії оборони України, перебуваючи у віці 43 років при граничному вік служби офіцерів у військовому званні «полковник»- 55 років та не маючи до того часу дисциплінарних стягнень, а навпаки - будучи заохоченим наказом Міністра оборони України № 1265 від 08.11.2010 року відзна кою «Знак пошани». Але, у зв'язку з таким упередженим ставленням до нього з боку керівництва Генерального штабу Збройних Сил України та різким погі ршенням здоров'я змушений був звільнитись з лав Збройних Сил України, будучи перспективним у кар'єрному плані офіцером. З огляду на вказані обставини, а також на аргументи й факти, викладені ним в позовній заяві, вважав, що сума компенсації понесеної ним мораль ної шкоди має становити 55000 грн. При цьому в обґрунтування підстав відшкодування моральної шкоди посилався на норми ст. 56 Конституції України, ч. 2 п. 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. ст. 280, 1172, 1173 ЦК України, виходячи з яких вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями начальника Генерального штабу Збройних Сил України. В судове засідання позивач не з'явився, надавши заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача Генерального штабу Збройних Сил України в судове засідання надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнав, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість, і в їх задоволенні просив відмовити в повному обсязі. Посилався на те, що 12.07.2011 року Генеральним штабом Збройних Сил України позивача фактично було поновлено у всіх правах ще до розгляду справи в апеляційній інстанції. Крім того вказував, що позивач свою посаду не здавав та до нового місця служби не убивав, а, отже, у зв'язку з цим не міг зазнати душевних хвилювань, порушення звичайних життєвих зв'язків і життєвого укладу. Також зазначав, що проблеми, пов'язані з станом здоров'я позивача, почалися задовго до тих подій, з настанням яких останній пов'язує нанесення моральної шкоди, оскільки висновок про обмежену придатність позивача до військової служби та отримання хвороб був пов'язаний з проходженням військової служби, на підставі чого та відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»наказом Міністра оборони України по особовому складу від 19.10.2011 року № 1145 позивача було звільнено з військової служби. У зв'язку з викладеним вважає, що зміни життєвих планів у зв'язку зі звільненням позивача не мають причинного зв'язку з діями відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду по справі від 05.04.2011 року були визнані протиправними та скасовані накази начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.12.2010 року № 221 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»та від 31.01.2011 року № 63 в частині звільнення від займаної посади позивача. Зобов'язано начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України поновити [PERSON] на посаді заступника начальника університету з тилу - начальника тилу Харківського університету Повітряних Сил. На виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2011 року, яка була допущена до негайного виконання, Генеральним штабом Збройних Сил України було видано наказ від 12.07.2011 року за № 121, згідно з яким наказ начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.12.2010 року № 221 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»скасовано. Крім того, 12.07.2011 року начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України було видано наказ по особовому складу, відповідно до якого пункт 4 наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 30.01.2011 року № 63 про призначення полковника [PERSON] заступника начальника університету з тилу - начальника тилу Харківського університету Повітряних Сил заступником командира бригади з тилу - начальником тилу 40 бригади тактичної авіації повітряного командування «Центр»скасовано. Таким чином, 12.07.2011 року Генеральним штабом Збройних Сил України позивача фактично було поновлено у всіх правах. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2011 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2011 року залишено без змін. Як вбачається з позовних вимог, позивач обґрунтовує їх тим, що виданням протиправних наказів начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України щодо його незаконного переміщення по службі йому було заподіяно моральної шкоди. Нормою ч. 2 п. 2 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»№ 2011-12 від 20.12.1991 року передбачено, що у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. Посада вважається нижчою, якщо ш цією посадою штатним розпи сом передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший по садовий оклад. У разі, якщо штатним розписом передбачено два військових звання або диференційовані посадові оклади, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад. У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішен ням суду. Таким чином, при значення компенсації моральної шкоди, заподіяної порушенням особі її прав, обумовлюється тим, що відновлення порушеного права за необ хідністю включає в себе і компенсацію моральної шкоди, завданої цим по рушенням права. За встановленими обставинами справи суд, виходячи з принципів поміркованості, розумності, законності та інформованості, погоджується з твердженнями позивача, що у зв'язку з безпідставним притягненням до дисциплінарної відповідальності і у зв'язку з цим незаконним переміщенням по службі на нижчу посаду та необхідності доведення цих обставин і відстоювання своїх прав аж в судовому провадженні він зазнав душевних страждань через почуття приниження, образи, психологічного дискомфорту, що завдало йому моральної шкоди. Разом з тим, суд враховує доводи представника відповідача, що посилання позивача на затягування розгляду справи не може сприйматись як доказ заподіяння моральної шкоди, т. я. 12.07.2011 року позивача було поновлено в правах на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 05.04.2011 року, а ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду була постановлена через 4 місяці після цього - 23.11.2011 року. При цьому позивач посаду та справи заступника начальника університету з тилу - начальника тилу Харківського університету Повітряних Сил не здавав та до нового місця служби на посаду заступника командира бригади з тилу - начальника тилу 40 бригади тактичної авіації повітряного командування «Центр»не убивав, тому порушення звичайних життєвих зв'язків і життєвого укладу родини позивача не відбулось. Крім того, знаходження на лікуванні позивача не має причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини останнього в її заподіянні. Так, у п. 9 свідоцтва про хворобу від 11.10.2011 року № 1248, наданого позивачем, зазначено, що позивач знаходився на лікуванні з 25.10.2009 року по 13.11.2009 року, з 15.09.2010 року по 01.10.2010 року, що свідчить про те, що проблеми, пов'язані з станом здоров'я позивача, почалися задовго до тих подій, з настанням яких останній пов'язує спричинення йому моральної шкоди. Більш того, внаслідок проведення обстеження для визначення придатності до військової служби військово-лікарська комісія північного регіону провела обстеження позивача та 12.10.2011 року зробила висновок про обмежену придатність його до військової служби та отримання хвороб, що було пов'язано з проходженням військової служби. На підставі зазначеного висновку відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»наказом Міністра оборони України по особовому складу від 19.10.2011 року № 1145 позивача звільнено з військової служби. Таким чином, відсутній причинний зв'язок між зміною життєвих планів позивача через його звільнення за станом здоров'я у зв'язку з проходженням військової служби та діями відповідача. Отже, обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивачу, внаслідок яких він зазнав душевних страждань, підтверджуються лише частково, а решта його доводів не має причинного зв'язку з виданням скасованих наказів. Крім того, наведені позивачем в обґрунтування вимог позову щодо відшкодування моральної шкоди правові підстави, передбачені ст.ст. 1172,1173 ЦК України та нормами як ст. 280 ЦК України, так і ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є взаємовиключними. Так, ст.ст. 1172,1173 ЦК України регулює позадоговірні (деліктні) відносини та на дані правовідносини не поширюється. Статтею 280 ЦК України передбачені загальні підстави відшкодування майнової та (або) моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок порушення будь-якого її особистого немайнового права, яке перелічені у гл. 21, 22 ЦК України. При цьому у позовній заяві міститься лише загальне посилання на приниження неправомірними діями відповідача його честі і гідності, ділової репутації. Однак, ураховуючи встановлені у справі обставини, у суду відсутні правові підстави для застосування цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації до цього спору, оскільки його зміст становлять правовідносини, в яких потерпіла сторона наділяється правом вимагати за судом спростування відомостей, які порочать честі, гідності та ділової репутації. Отже, такого виду відповідальність в першу чергу передбачає спростування таких відомостей, що визначає і право на відшкодування майнової та моральної шкоди у зв'язку з цим. Таким чином, лише норми ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлюють судовий порядок розгляду справ про захист їх прав, передбачаючи можливість відшкодування моральної шкоди, з встановлених нею підстав. Щодо посилань позивача на положення ст. 56 Конституції України, згідно з якими фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів, то відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, на підставі ст. 56 Конституції при встановленні факту заподіяння шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди, яка за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі норм ЦК чи іншого законодавства. Так, відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі: 1) коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом; 2) коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй; 3) коли правовідносини, що розглядаються судом, законом України не врегульовано, а нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою або Радою міністрів Автономної Республіки Крим, суперечить Конституції України; 4) коли укази Президента України, які внаслідок їх нормативно-правового характеру підлягають застосуванню судами при вирішенні конкретних судових справ, суперечать Конституції України. Тому посилання позивача на вказані правові норми також є помилковим, оскільки зазначені норми не встановлюють підстав відповідальності відповідача по відшкодуванню моральної шкоди. Між тим, цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльності) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, та інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року згідно з нормами Цивільно-процесуального кодексу у позовній заяві має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно особі, з яких міркувань вона виходить, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Отже, при розгляді справи судом встановлені правові підстави відшкодування та факт заподіяння позивачу моральної шкоди, а також спричинення її внаслідок протиправних дій відповідача, що підтверджується постановами адміністративних судів та доказуванню при розгляді даної справи не підлягають. Проте належних доказів спричинення моральної шкоди саме у визначеному позивачем розмірі він не надав, адже й, навіть, у випадку здійснення порушення прав позивача сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди і саме в такому розмірі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в розмірі 3000 грн., у урахуванням, що позивач, окрім того, отримав певну сатисфакцію поновленням його прав.

Outcome: partial