Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-21 00:00:00

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ з 10 жовтня 2011 року перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк`до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк`про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії та про застосування наслідків нікчемного правочину. Ухвалою від 27 червня 2012 року дана цивільна справа прийнята до свого провадження суддею Маймур Ф.Ф. в зв`язку із переведенням попереднього судді до іншого суду (а.с.71, 72). В обґрунтування позовних вимог за первісним позовом представник позивача з урахуванням їх подальшого уточнення послалась на те, що 22 квітня 2008 року між первісним позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DND0GA00000072, за яким вказаний відповідач отримав кредит в розмірі 60108 доларів США, зобов`язавшись його повернути до 22 квітня 2023 року в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. В забезпечення виконання [PERSON] своїх договірних зобов`язань в повному обсязі між сторонами за даним позовом 22 квітня 2008 року було укладено договір іпотеки квартири №DND0GA00000072. Посилаючись на те, що відповідачі не виконують свої договірні зобов`язання за кредитним договором, дострокове повернення кредиту на вимогу позивача не здійснили, представник позивача просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того, представник позивача, посилаючись на положення ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку», просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України (а.с.110-112). В судовому засіданні представники позивача ПАТ КБ «ПриватБанк`позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представники відповідачів [PERSON] , [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. При цьому, відповідач [PERSON] через свого представника подав зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив суд визнати кредитний договір №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року недійсним з моменту укладення, застосувавши наслідки нікчемного правочину та односторонню реституцію у вигляді зобов`язання ЗАТ «ПриватБанк`повернути [PERSON] сплачені по кредитному договору відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо. Крім того, представник [PERSON] просив суд зобов`язати приватного нотаріуса ДМНО Повєткіну Н.М. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, внесений на підставі договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року. Мотивуючи зазначені позовні вимоги, представник позивача за зустрічним позовом послався на невідповідність спірного кредитного договору вимогам цивільного законодавства, оскільки предметом цього договору є іноземна валюта, а не гривня, в тексті договору відсутній поряд із сумою в іноземній валюті її еквівалент у гривні, у позичальника відсутня ліцензія на отримання кредиту в іноземній валюті та використання її як засобу платежу, яким має бути лише гривня. Послався представник [PERSON] і на відсутність у кредитодавця індивідуальної ліцензії НБУ для надання кредиту в іноземній валюті, не повідомлення кредитодавцем позичальника про збільшення курсу валюти та збільшення вартості кредиту для останнього. Також в обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом представник [PERSON] зазначив і проте, що умови спірного кредитного договору не містять підстав для його зміни та розірвання в односторонньому порядку з ініціативи позичальника, що, на думку, представника [PERSON] , є порушенням вимог ст.628 ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, представник [PERSON] вважає порушенням ст.525 ЦК України умову спірного кредитного договору про збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за договором (а.с.37-41). В судовому засіданні представник [PERSON] вказаний зустрічний позов підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Представники ПАТ КБ «ПриватБанк`проти задоволення зустрічного позову заперечували, вважаючи його безпідставним, посилаючись на укладення спірного кредитного договору між сторонами з дотриманням всіх вимог законодавства. Крім того, відповідач за первісним позовом [PERSON] також подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Повєткіна Н.М., в якому просив суд визнати договір іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року недійсним в частині передачі в іпотеку належної [PERSON] Ѕ частки предмета іпотеки, зобов`язавши ЗАТ КБ «ПриватБанк`повернути [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на предмет іпотеки. В обґрунтування даних позовних вимог [PERSON] послався на те, що спірний договір іпотеки квартири вчинено ним у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, так як на той період часу постійно хворів (а.с.120-123). В судовому засіданні представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представники ПАТ КБ «ПриватБанк`просили суд відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , пославшись на відсутність для задоволення такого позову законних підстав. Крім того, представник ПАТ КБ «ПриватБанк`Литвиненко О.Л. у своїх додаткових письмових поясненнях послалась на те, що при укладенні спірного договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року нотаріусом, який здійснював посвідчення цього договору, було перевірено дієздатність [PERSON] , а відтак зустрічі позовні вимоги останнього є безпідставними. Представник [PERSON] проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечувала. Третя особа за даним зустрічним позовом в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є первісний позивач, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №DND0GA00000072, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 60108 доларів США, а позичальник, в свою чергу, повернути даний кредит в строк до 22 квітня 2023 року щомісячними платежами в розмірі 696,98 доларів США, сплативши за користування кредитом 1,08% на місяць та інші обов`язкові платежі. За порушення позичальником своїх договірних зобов`язань із своєчасного повернення кредиту він зобов`язався сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. Окрім того, умовами вказаного кредитного договору передбачено право кредитодавця вимагати дострокове виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором у випадках невиконання умов цього договору із погашення заборгованості за кредитом. Викладені обставини підтверджуються копією зазначеного кредитного договору з додатками, копією витягу зі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.8-13, 19, 22, 49-53). Факт виконання кредитодавцем свого зобов`язання за кредитним договором №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року із надання позичальнику кредиту в повному обсязі не заперечувався сторонами під час розгляду справи. Виконання позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту за кредитним договором №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року забезпечено в повному обсязі договором іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавцями. Предметом зазначеного договору іпотеки є належне іпотекодавцям на праві спільної часткової власності нерухоме майно квартира [ADDRESS] . Викладене підтверджується копією зазначеного договору іпотеки квартири, копією витягу зі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.14-17, 19). За змістом п.22 договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року підставою для виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання позичальником своїх договірних зобов`язань за кредитним договором у встановлений цим кредитним договором термін. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе договірні зобов`язання за кредитним договором №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку кредитодавець, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своєю письмовою вимогою від 16 серпня 2011 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове погашення кредиту. Даною вимогою також було попереджено відповідачів про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки при невиконанні такої вимоги та непогашенні заборгованості. Однак відповідачі вказану вимогу не виконали, а розмір заборгованості станом на 16 серпня 2011 року склав 72604,2 доларів США (за курсом НБУ 578778,9 гривень), з яких 50279,78 доларів США\\~заборгованість за кредитом, 11623,93 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 758,08 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 6455,2 доларів США пеня, 31,36 доларів США штраф фіксована ставка, 3455,85 доларів США штраф (процентна ставка). Викладене підтверджується копією відповідного розрахунку заборгованості та письмової вимоги від 16 серпня 2011 року (а.с.4-5, 115-118). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність`кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня, штраф (ст.549 ЦК України). За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку`іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями ст.6 Закону України «Про іпотеку`встановлено, якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Нормою ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.574 в контексті ст.575 ЦК України передбачено, що іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і ст.ст.577, 585 ЦК України. Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку`у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України. Нормою ст.39 Закону України «Про іпотеку`у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки та його початкова ціна для подальшої реалізації. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку`реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами у справі кредитного договору №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року, а також договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року у відповідності до вимог чинного законодавства, а також встановлено факт невиконання відповідачами [PERSON] та [PERSON] , на відміну від кредитодавця (іпотекодержателя), своїх договірних зобов`язань за вказаними договорами, що зумовило виникнення у ПАТ КБ «ПриватБанк`права на звернення стягнення на предмет іпотеки\\~ кв. [ADDRESS] . В той же час, приймаючи до уваги, що за змістом ст.591 ЦК України, ст.ст.36, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку`пріоритетним способом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду є публічні торги, а сформульований позивачем в первісній позовній заяві спосіб реалізації предмета іпотеки в такому його вигляді (формулюванні) не передбачений ані укладеним між сторонами договором іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року, ані законом, а також враховуючи необхідність найбільш повного погашення заборгованості відповідачів за рахунок предмета іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити частково первісну позовну вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк`про звернення стягнення шляхом визначення способу реалізації предмета іпотеки через публічні торги із встановленням його початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про виселення та зняття з реєстрації мешканців житла, яке є предметом іпотеки, суд виходив з наступного. Так, за змістом норм ст.ст.9, 109 ЖК України, ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку`дійсно можливе одночасне ухвалення з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення про виселення мешканців такого предмету іпотеки. При цьому з урахуванням на положення ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за наявності певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, тобто при фактичному виникнення спору з цього приводу, що також повністю узгоджується із висновками Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові №5 від 30 березня 2012 року. Підсумовуючи викладене та приймаючи до уваги, що сторонами у справі не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів реєстрації місця проживання осіб за адресою предмета іпотеки в порушення умов договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року без згоди іпотекодержателя, які до того ж відмовились на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити таке житлове приміщення, в суду відсутні підстави вважати цивільні права іпотекодержателя порушеними з цього приводу, а отже і відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про виселення. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити дії та про застосування наслідків нікчемного правочину, суд керувався також наступним. Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Враховуючи встановлені судом та викладені вище фактичні обставини, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України при укладанні спірного кредитного договору №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника [PERSON] про неналежність предмету спірного кредитного договору через зазначення в п.8 такого договору валюти кредиту виключно в іноземній валюті без визначення еквіваленту у гривні, що, на думку представника [PERSON] , є порушенням ст.ст.524, 533 ЦК України. Такі твердження представника суд оцінює критично та вважає хибним тлумаченням закону, оскільки норма ст.524 ч.2 ЦК України дозволяє сторонам договору визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, тобто зафіксувати ціну договору (зобов`язання) в іноземній валюті. Жодного обов`язку одночасно зазначати в договорі його ціну (валюту кредиту) ще й у грошовій одиниці України зазначена норма не містить, як і норма ст.533 ЦК України. Остання до того ж, регулює питання виконання грошового зобов`язання, а не змісту договору щодо валюти кредиту. Крім того, за змістом ст.1054 ЦК України предметом кредитного договору є грошові кошти, різновидом яких відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність`є іноземна валюта, а отже посилання представника [PERSON] на невідповідність предмету договору (валюта кредиту) вимогам законодавства не відповідають дійсності. Також не можна погодитися з посиланням представника [PERSON] на необхідність отримання кредитодавцем за спірним кредитним договором саме індивідуальної ліцензії НБУ для надання кредиту в іноземній валюті, оскільки згідно ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю`така ліцензія є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час, чинне законодавство таких меж не визначає. Окрім того, з аналізу положень ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.5.3 «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ №483 від 14 жовтня 2004 року випливає необхідність отримання банком для постійного здійснення операцій з іноземною валютою лише банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями, що виключає необхідність в отриманні банком саме індивідуальної ліцензії задля надання кредиту позичальникам в іноземній валюті. При цьому зі змісту наведених нормативно-правових актів слідує, що наявність у банку банківської та відповідної генеральної ліцензії дозволяє не тільки надавати кредит в іноземній валюті, а й використовувати позичальнику іноземну валюту при розрахунках з банком по такому кредиту. Не приймає суд до уваги і посилання представника [PERSON] на неповідомлення кредитодавцем позичальника в порушення ст.10 ч.12 Закону України «Про захист прав споживачів`про зміну курсу долару США до гривні, оскільки зобов`язання позичальника в кредитному договорі виражено в іноземній валюті (долари США), умови цього договору після його укладення не змінювались, а відтак немає підстав говорити про збільшення розміру кредитного зобов`язання позичальника та необхідність його повідомлення. До того ж, невиконання кредитором ст.10 ч.12 Закону України «Про захист прав споживачів`за змістом цієї норми не є підставою для визнання спірного кредитного договору саме недійсним за ст.ст.203, 215 ЦК України, а положення ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», не яке посилався представник [PERSON] в позовній заяві, не підлягають застосуванню до даних відносин, оскільки регулюють питання надання інформації про товар, роботи, послуги до їх придбання (замовлення), а не під час виконання договору. Крім того, суд не погоджується з твердженнями представника [PERSON] про невідповідність спірного кредитного договору положенням ст.628 ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг`через відсутність у спірному договорі підстав його зміни та розірвання в односторонньому порядку за ініціативи позичальника. Правова позиція суду з цього приводу ґрунтується на тому, що сторони уклали спірний договір саме за таких його умов, що відповідає вимогам ст.ст.6, 627 ЦК України, а відтак не може бути підставою для визнання договору недійсним. Крім того, ст.628 ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на які послався представник [PERSON] , містять лише найбільш загальні вимоги щодо змісту договору, посилання на необхідність зазначення в договорі порядку зміни і припинення його дії, яким спірний кредитний договір відповідає. Оскілки ж дані норми не передбачають обов`язкової наявності в договорі порядку його зміни та припинення дії на вимогу позичальника, наведені посилання представника [PERSON] не можуть бути підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. Не ґрунтуються на законі і твердження представника [PERSON] про те, що наявна у спірному договорі умова про можливість збільшення кредитодавцем в односторонньому порядку процентної ставки є порушенням ст.525 ЦК України. Позиція суду з цього приводу заснована на тому, що на час укладення спірного кредитного договору така умова договору повністю відповідала положенням Глави 71 Розділу ІІІ ЦК України, а відтак і не може суперечити ст.525 ЦК України, яка допускає односторонню зміну умов зобов`язання, якщо це передбачено договором. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого представником ПАТ КБ «ПриватБанк», процентна ставка за спірним кредитним договором жодного разу не змінювалась (а.с.115-118). Крім того, не можуть бути прийняті судом до уваги і посилання представника [PERSON] на вчинення ним спірного кредитного договору в іноземній валюті внаслідок переконування працівників кредитодавця щодо вигідності для [PERSON] такого договору. Такі посилання є фактично бездоказовими, а тому у відповідності до ст.60 ч.4 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року недійсним є безпідставними, необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Не підлягає задоволенню і решта зустрічних позовних вимог [PERSON] , оскільки вони є похідними та ґрунтуються на задоволенні позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, у задоволенні якої, як зазначено вище, судом відмовлено. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання договору частково недійсним, зобов`язання вчинити дії, суд керувався наступним. Так, відповідно до ст.203 ч.2 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нормою ст.225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. Аналізуючи вказані норми цивільного законодавства та враховуючи, що [PERSON] , його представник в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог послались лише на факт не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій під час укладення спірного договору іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року, однак не надали жодних доказів на підтвердження дійсності зазначеного ними факту, в суду у відповідності до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України відсутні підстави для задоволення цього позову через фактичну бездоказовість позовних вимог. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд керувався і тим, що спірний договір іпотеки квартири №DND0GA00000072 від 22 квітня 2008 року є нотаріально посвідченим, а отже при його посвідченні нотаріусом у відповідності до п.14 Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03 березня 2004 року №20/5, визначався обсяг цивільної дієздатності [PERSON] . При наявності ж у нотаріуса сумнівів щодо усвідомлення [PERSON] своїх дій у нотаріальному посвідченні спірного договору іпотеки квартири мало б бути відмовлено. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за первісним позовом, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів за первісним позовом на користь позивача судові витрати в розмірі 914,25 гривень з кожного з таких відповідачів. Приймаючи до уваги ті ж положення ст.88 ЦПК України та результати розгляду зустрічних позовних заяв, судові витрати, понесені позивачами за зустрічними позовами відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: approved