Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-31 00:00:00

[PERSON] у 2004 році звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності, розподіл домоволодіння в натурі, усунення перешкод у користуванні шляхом вселення. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2007 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2008 року рішення суду першої інстанції скасовано із направленням справи на новий розгляд у іншому складі. В ході нового розгляду ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.04.2008 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 27.03.2009 року позовні вимоги розєднано із виділенням в самостійне провадження вимог про розподіл домоволодіння та усунення перешкод у реалізації права власності. Ухвалою від 03.07.2009 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у реалізації права власності розєднано із виділенням в самостійне провадження вимог про усунення перешкод у реалізації права власності. Під час провадження у справі у березні 2010 року позивачка [PERSON] та [PERSON] звернулися до [PERSON] із вимогами, у яких посилаючись на викладені обставини, просили суд вселити їх у будинок, розташований за адресою : вул.Піхотинців, 23 у м.Дніпропетровську. Зобовязати відповідачку не перешкоджати їм користуватися вказаним будинком, всіма його кімнатами та приміщеннями. Стягнути із відповідачки на свою користь моральну шкоду у розмірі по 30\~ 000,грн. кожному, матеріальну шкоду на користь [PERSON] у розмірі 16\~ 200,00 грн. (т.1 а.с. 86-87, 133-135). Ухвалою суду від 29.07.2010 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл домоволодіння в натурі обєднано із вимогами [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, усунення перешкод у реалізації права власності, вселення, відшкодування шкоди. В подальшому неодноразово уточнюючи зміст своїх позовних вимог співпозивачка [PERSON] (т.1 а.с. 2-4, 39-40, 86-87, 239-240), посилаючись на додаткові обставини, остаточно просила суд змінити встановлені їй та [PERSON] ідеальні частки у праві власності на домоволодіння, розташованого за адресою : вул.Піхотинців, 23 у м.Дніпропетровську. Визнавши за нею право власності на 49/100 частини, а за [PERSON] 51/100 частини домоволодіння. Одночасно стягнувши із відповідачки на свою користь 1\~ 512 грн. грошової компенсації. Виділити в натурі у цокольному поверсі під житловим будинком лі.А-1: прим.1-2 вітальня площею 26,5 кв.м., прим.1-3 кухня площею 3,9 кв.м., прим.1-4 санвузол площею 6,0 кв.м., прим.1-5 сходи площею 3,2 кв.м.. Разом по цокольному поверху 39,6 кв.м.. В житловому будинку літ.А-1 : прим.1-6 вітальня площею 13, 9 кв.м., прим.1-7 житлова кімната площею 18,0 кв.м.. Разом по першому поверху: 47, 9 кв.м. Надвірні будівлі та споруди у тому разі загального користування : ганок літ.а, навіс літ.Ж, навіс літ.Л, Ѕ частину споруд. Що становить 49/100 частки домоволодіння, вартістю 104\~ 378,00грн., що на 1\~ 512 грн. менше Ѕ ідеальної частки. Виділити відповідачці [PERSON] 51/100 частки у вигляді квартири № 2 в житловому будинку літ.а-1 з наступними приміщеннями: В житловому будинку літ.А-1: прим.1-8 житлова кімната площею 13,1 кв.м., прим.1-9 житлова кімната площею 33, 4 кв.м. Разом по першому поверху : 46, 5 кв.м.. В цокольному поверху під житловим будинком літ.А-1: прим. 1-1 гаражу площею 37,6 кв.м. Надвірні будівлі та споруди в тому разі загального користування : оглядова яма літ.А-1, сарай тимчасовий літ.В, вбиральня літ.Г, навіс літ.З, погріб літ.К, Ѕ частина споруд. Стягнути із [PERSON] на свою користь судові витрати (т.2 а.с. 54-55). Ухвалою суду до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог було залучено Дніпропетровську міську раду та виключено із складу сторін третю особу [PERSON] В період із 04.03.2011 по 28.03.2012 року, із 27.07.2012 року по 29.10.2012 року провадження у справ зупинялося, у звязку із проведенням судових будівельно-технічних експертиз (т.1 а.с.183, 228, т.2 а.с. 26, 34). В судовому засіданні [PERSON], посилаючись на викладені у позові доводи та надані суду докази, підтримала заявлені вимоги, просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Співпозивач [PERSON] у судовому засіданні також підтримав свої позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні судом, в обґрунтування підстав, посилаючись на надані суду докази. Відповідачка [PERSON] обставин позову та позовних вимог не визнала, посилаючись на безпідставність викладених позивачкою доводів та незаконність вимог просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Дніпропетровської міської ради в особі представника за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення судом позовних вимог, посилаючись на незаконність вимог. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Судом зясовано, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2009 року за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння № 23 по вул..Піхотинців у м.Дніпропетровську. За [PERSON] також визнано право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння у порядку спадкування за заповітом після смерті померлого 29 липня 2003 року [PERSON]. Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року резолютивну частину рішення доповнено вказівкою про те, що домоволодіння № 23 по вул.Піхотинців у м.Дніпропетровську складається із житлового будинку літ.А-1, поз.1-6, загальною площею 177, 9 кв.м., житловою площею 64, 5 кв.м. (1-коридор 13,3 кв.м., 2- туалет 2,5 кв.м., 3-кухня 13,0 кв.м., 4,5,6 житлові кімнати 13,1 кв.м., 33-4 кв.м., 18,0 кв.м.), цокольного поверху під А-1 (I сарай загальною площею 40,7 кв.м., П-ванна 6,3 кв.м., Ш гараж 37,6 кв.м.) (т.1 88-89, т.2 а.с.18-19). За змістом ст.179, 190 ЦК України, майном як особливим обєктом щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки, вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч.1, 3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як свідчить із обставин, встановлених судовими рішеннями апеляційного суду Дніпропетровської області, що в силу ч.3 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, встановлено, що у період сумісного життя подружжя [PERSON] та [PERSON] у 1983 році збудували будинок, розташований за адресою: вул..Піхотинців, 23 у м.Дніпропетровську, що складається із житлового будинку літ.А-1, поз.1-6, загальною площею 177, 9 кв.м., житловою площею 64, 5 кв.м. (1-коридор 13,3 кв.м., 2- туалет 2,5 кв.м., 3-кухня 13,0 кв.м., 4,5,6 житлові кімнати 13,1 кв.м., 33-4 кв.м., 18,0 кв.м.), цокольного поверху під А-1 (I сарай загальною площею 40,7 кв.м.,П-ванна 6,3 кв.м., Ш гараж 37,6 кв.м.). На підставі рішення Ленінського райвиконкому м.Дніпропетровська № 517/15 від 13 жовтня 1989 року за [PERSON] визнано право власності на вказаний будинок, а 31 жовтня 1989 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 1995 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірваний, а 21 червня 2000 року вчинений актовий запис про розірвання шлюбу. 16 червня 2003 року [PERSON] нотаріально посвідчив заповіт, яким все своє належне майно заповідав відповідачці [PERSON], з якою 20 червня 2003 року зареєстрував шлюб. А 29 липня 2003 року [PERSON] помер. Набуте на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2009 року та додаткового рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок до сьогодні сторонами не оформлено. Згідно даних технічної інвентаризації проведеної КП ДМБТІ станом на 26.11.2010 року, садибний (індивідуальний) житловий будинок № 23, розташований по вул.Піхотинців у м.Дніпропетровську (т.1. а.с.171-177) на земельній діляняці площею 1200 кв.м., складаєтьсяу т.ч. із житлового будинку А-1 загальною площею 173,7 кв.м., житловою 80,5 кв.м., у якому: по цокольному поверху під А-1 самочинно побудований тамбур літ.а-1 площею 2,1 кв.м., прим. 2- прихожа площею 26,5 кв.м., 3- кухня площею площею 3,9 кв.м., 4-санвузол площею 6,0 кв.м., 5-сходи площею 3,2 кв.м., I-гараж площею 37,6 кв.м. всього по цокольному поверху загальною площею 37,6 кв.м. Перший поверх по літА-1 : прим.6- прихожа площею 13,9 кв.м., прим.7-10 житлові відповідно у т.ч. з урахуванням самочинно переобладнаної площею 16,00 кв.м. площею, 33,4 кв.м., 13,1 кв.м., 18,00 кв.м. Всього по першому поверху загальною площею 94,4 кв.м. Крім того, на території житловий будинок має наступні будівлі та господарські споруди : а- ганок, Г- убиральня, Ж, З-навіс, К-погріб, Л-навіс, В- сарай тимчасовий, а також самочинно побудовані лазню літ.Б, сарай літ.Е, сарай літ.Д. На час розгляду спору, обєкт нерухомого майна із зазначеним додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2011 року обємно - планувальним рішенням фактично не існує, житловий будинок має самочинні переобладнання приміщень, добудови та будівництво господарських споруд, не прийнятих в експлуатацію (т.2 а.с.30-33). У встановленому порядку земельна ділянка загальною площею 1200 кв.м., на якій розташовано домоволодіння, ні колишньому власнику домоволодіння [PERSON], ні сторонам по справі не надавалася ні у користування, ні у володіння, що підтверджується як матерілами цивільної справи № 2-440/09, так і поясненнями сторін у судовому засіданні. Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ст.331 ЦК України, якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття його в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З урахуванням вищенаведеного, висновки судової будівельної експертизи щодо варіантів розподілу домоволодіння та визначення варіантів грошової компенсації сторонам від 14 лютого 2012 року (а.с. 191-226), на який позивачка посилається як на підставу своїх вимог, суд не приймає в якості доказу, відхиляє з позиції неналежності та недопустимості. При вирішенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], в частині заявлених вимог щодо усунення перешкод у реалізації права власності шляхом вселення, зобовязання не чинити перешкоди у користуванні спірним будинком, всіма його кімнатами та приміщеннями, стягнення на свою користь моральної шкоди у розмірі по 30\~ 000, 00 грн., суд виходить із наступного. У відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною часткової власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч.3 ст.386 ЦК України власник житлового будинку, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Вирішуючи питання стосовно відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що у відповідності до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно положень пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Предметом доведення крім наявності самого факту моральної шкоди підлягає доказуванню її глибина, від якої залежить розмір та форма відшкодування. Аналізуючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з позиції їх належності та допустимості, а також достатності і взаємності у сукупності приходить до висновку, що у судовому засіданні позивач не довів належними доказами ні свого права на зміну визначених рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння, його розподілу, а вимоги позивача вважаються судом незаконним, доводи, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог щодо порушення обсягу його майнових прав на володіння та користування в цілому житловим будинком, його кімнатами та приміщеннями, відшкодування шкоди, визнаються судом безпідставними, тому що не ґрунтуються на законі. Водночас суд вважає такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні обставини допущених з боку відповідачки [PERSON] перешкод у користуванні будинком співпозивачу [PERSON], який є сином померлого 29.07.2003 року [PERSON]. Вселився у будинок та мешкав у ньому постійно за життя померлого, до сьогодні є зареєстрованим у ньому, добровільно із житла не виселявся, у судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням не визнавався. В силу протиправних дій відповідачки, що підтверджується постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2009 року за фактом її самоправства (т.1 а.с. 112), дійсно впродовж тривалого часу позбавлений можливості проживати у будинку. Однак, до оцінки співпозивачем моральної шкоди суд відноситься критично, і вважає, що із вимог розумності і справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню із відповідачки на його користь у сумі 2000,00 грн. є співмірним із глибиною його душевних страждань. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що сторони не звільнені від сплати судових витрат, тому із [PERSON] на користь держави належать до стягнення недоплачені нею судові витрати у сумі 229 грн. 40 коп., а із відповідачки [PERSON] на користь держави підлягають не сплачені при зверненні до суду позовні вимоги майнового характеру [PERSON], у сумі 229 грн. 40 коп. З урахуванням наведеного,

Outcome: partial