Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування до [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вона є власником житлової квартири [ADDRESS] Дніпропетровської області. Вона є людиною похилого віку, тому часто хворіє і потребує стороннього догляду. Її внук [PERSON] запропонував свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її та її квартири в належному стані. Замість цього він попросив подарувати 1/2 частину належної мені на праві приватної власності квартири [ADDRESS]. Вони домовились з відповідачем, що заключити удаваний договір дарування квартири, а у майбутньому якщо відповідач не буде здійснювати за нею догляд, відповідач поверне їй майнові права на квартиру, шляхом дарування. Для того, щоб надати удаваному договору формальну зовнішню форму, відповідач привіз її до Другої Криворізької Державної нотаріальної контори, де вона і підписала удаваний правочин - договір дарування 1/2 частки квартири, з надією, що у подальшому відповідач буде здійснювати за нею догляд, надавати фінансову допомогу, та сплачувати витрати за комунальні послуги за квартиру, але між нами, як учасниками правочину. був відсутній дійсний намір створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Укладення договору дарування квартири не потягло за собою настання тих наслідків, які повинні були настати при реальному укладенні договору дарування. Після укладення договору дарування, її внук проігнорував досягнутої між ними домовленості щодо її утримання та догляду за нею, відповідач з дня укладення договору по теперішній час жодного разу не з'явився в неї, не цікавився її станом здоров'я і взагалі перестав з нею спілкуватись. В грудні 2011 року відповідачем було скоєно злочин і па теперішній час він знаходиться в місцях позбавлення волі. Вона бажає розірвати договір дарування з відповідачем, оскільки відповідач [PERSON] не виконував і не виконує взятих па себе обов'язків щодо її утримання та догляду. Після того, що сталося з її внуком [PERSON] вона знову залишалася проживати одна без належного догляду і вимушена була звернутися за допомогою до своєї Внучки [PERSON], яка погодилася доглядати за нею при умові, якщо вона укладе з нею договір довічного утримання. Внук в теперішній час знаходиться в місцях позбавлення волі та не може їй подарувати свою частку квартиру, у зв'язку з чим змушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, а саме визнати договір дарування 1/2 частки житлової квартири [ADDRESS], укладений між нею та [PERSON] 22.06.2011 року правочин, який вчинено для приховання іншого договору довічного утримання - удаваним правочином. Відповідач [PERSON], допитаний згідно судового доручення позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування -задовольнити. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS] Дніпропетровської області. Вона є людиною похилого віку, тому часто хворіє і потребує стороннього догляду. Її внук [PERSON] запропонував свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, утриманням її та її квартири в належному стані. Замість цього він попросив подарувати 1/2 частину належної мені на праві приватної власності квартири [ADDRESS]. Встановлено, що сторони, оформивши удаваний договір дарування від 22.06.2011 року, що посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-2361, придали удаваному правочину зовнішню форму, але між ними, як учасниками правочину був відсутній дійсний намір створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Сторони, тільки імітували наявність правочину договору дарування, а мали на мсті укладення договору довічного утримання, оскільки відповідач взяв на себе обов'язок доглядати та утримувати позивача.. Згідно з ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Суд вважає, що договір дарування, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, є удаваним правочином. Ст. 744 Цивільного кодексу України, передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувана або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, отже Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила обґрунтованість свого позову, тому з урахуванням вище викладеного суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування підлягає задоволенню.

Outcome: approved