Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-29 00:00:00

У липні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в порядку вимог ст. 376, ЦК України до Іванівської сільської ради Чугуївського району Харківської області про захист її прав, передбачених законом, а саме: про узаконення самовільно розведеного сараю літ. Б розміром 4,10 м х 8,50 м , який розташований на земельній ділянці за адресою: с. Іванівка, вул. Садова, 2 Чугуївського району Харківської області. Посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить жилий будинок, розташованого за вказаною адресою. У 1995 році вона та померлий чоловік самовільно без відповідного дозволу побудували сарай за вищезазначеними розмірами. Згідно висновку КП Архітектурне бюро Чугуївського району від 27.05.2011 року самовільне будівництво не порушує права власників сусідніх ділянок та відповідає нормам ДБН 360-92 Представник відповідача - Іванівської сільської ради Чугуївського району Харківської області в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі та розгляду справи за його відсутністю (а.с. 23). Вислухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно з ст. 105 ЦК УCРC, яка діяла на час здійснення самовільного будівництва, громадянин, який збудував або будує житлови будинок, здійснив його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленням без проекту, або з грубим порушенням будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його( ч.1). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу, або належно затвердженого проекту чи з істотним відхиленням від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самочинне будівництво, або за його рахунок (ч.3) В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтвердила доводи позову про те, що самочинне будівництво сараю здійснено у 1995 році. Зазначені обставини не спростовуються й характеристикою забудови земельної ділянки у висновку КП Чугуївської міської ради «Архітектурне бюро м. Чугуєва» (а.с.10 зворот). Відповідно до ч.ч 1,3 ст. 22 Закону України „Про основи містобудування забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою в порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво ) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову чи знесення будинків та споруд. Згідно вимог «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт» затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 5 грудня 2000 р. N 273 та статті 18 Закону України „Про основи містобудування в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. . Експлуатація не прийнятих у встановленому законом порядку обєктів забороняється. Відповідно до ст. 30-1 ЗУ „Про планування і забудову територій в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до закону. Однак [PERSON] не надано до суду відповідних доказів, які згідно ст.ст. 58-60 ЦПК України свідчать про те, що закінчений будівництвом обєкт нерухомості сарай був прийнятий в експлуатацію відповідно до нормативних актів,які діяли після 1995 року. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самовільно побудовану нежитлову будівлю під час дії ЦК України. Статтею 376 ЦК України визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинне збудоване нерухоме майно. Відповідно до ст. 26 ЗУ „Про основи містобудування спори з питання містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. При цьому згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач [PERSON] не довела свого позову, що є її обовязком відповідно до засад змагальності процесу згідно ст. 10 ЦПК України. Доказів звернення до відповідного державного органу з приводу узаконення вищевказаного нерухомого майна або прийняття цим органом рішення про відмову у видачі відповідного правовстановлюючого документу, [PERSON] не надано.

Outcome: dismissed