Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-03 00:00:00

позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за протестом прокурора м. Калуша 29.03.2012 р. Калуською міською радою прийнято рішення № 1078 Про розгляд протесту прокурора м. Калуша на рішення сесії Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в оренду, яким скасовано рішення сесії Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендув частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,646 га на вул. Польові для ведення особистого селянського господарства. Посилаючись на вказані у позовній заяві приписи Конституції України, Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України, а також на Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування, позивач вважає оспорюване рішення відповідача незаконним, оскільки законодавством не передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати прийняті ними правові акти які виконані та вичерпали свою дію. Позивачка в судове засідання не зявилась, однак подала суду заяву в якій просить справу розглядати без її участі, при цьому зазначила, що позов підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав з вищенаведених підстав та пояснив, що на підставі спірного рішення позивачкою набуто у власність земельну ділянку площею 0,646 га, яка розташована по вулиці Польовій, що в м. Калуш Івано-Франківської області, і цим рішення відповідачем скасовано рішення, яке на момент розгляду протесту прокурора було уже виконане. Представник відповідача позову не визнала та пояснила, що приймаючи рішення від 29.03.2012 р. № 1078 Про розгляд протесту прокурора м. Калуша на рішення сесії Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендуКалуська міська рада діяла в межах повноважень, передбачених Законом України Про місцеве самоврядування в Україні, який не містить обмежень щодо права органів місцевого самоврядування скасовувати прийняті ними правові акти. Заслухавши пояснення представників сторін та зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендуу власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,646 га на вул. Польовій для ведення особистого селянського господарства. Не заперечується цей факт і сторонами по справі. Як убачається із наявного в матеріалах державного акта на право власності на земельну ділянку (серія ЯЛ № 480519), яка розташована по вул. Польова, м. Калуш, Івано-Франківська область, та надана [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, цей державний акт видано на підставі рішення Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310. Крім того, у зазначеному державному акті на праві власності на земельну ділянку вказано, що 17 листопада 2010 р. його зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011029600695. За змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Таким чином, на момент прийняття відповідачем спірного рішення, право власності позивачки на земельну ділянку передану їй рішенням від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендупосвідчувалось зареєстрованим в установленому законодавством порядку державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписом статті 69 Закону України Про Конституційний Суд Українирішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обовязковими до виконання. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. У абзаці 5 пункту 5 даного Рішення КСУ міститься правова позиція, яка полягає в тому, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання (абзац 6 пункту 5 вищевказаного Рішення КСУ). Так, на переконання суду, рішення Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендув частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,646 га на вул. Польові для ведення особистого селянського господарства, є ненормативним правовим актом, оскільки звернено до окремого субєкта, тобто [PERSON], застосоване одноразово і після реалізації вичерпало свою дію. На підставі цього рішення позивачкою одержано державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано. Таким чином, у Калуської міської ради були відсутні правові підстави та повноваження для скасування рішення сесії Калуської міської ради від 05.10.2010 р. № 1310 Про передачу земельних ділянок у власність та в орендув частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,646 га на вул. Польові для ведення особистого селянського господарства, після його виконання. Крім того, судом враховано, що у силу положень частини 4 статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна правова норма закріплена у ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, визначено як одну із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначено статтею 140 Земельного кодексу України. Проте в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на правові норми на підставі яких відповідачем прийнято це рішення. За змістом ч. 1 ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У звязку з тим, що оспорюваним рішенням Калуської міської ради порушуються права позивачки як власника земельної ділянки, тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими. На підставі ст.ст. 14, 19, 41 Конституції України, ст.ст. 12, 125, 126, 140, 152-155 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 321 ЦК України, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування),

Outcome: approved