Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-19 00:00:00

У квітні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд визнати житловий будинок [ADDRESS] її особистою приватною власністю. В обґрунтування позову позивач вказувала на те, що з 04 жовтня 2008 року по 02 лютого 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. Під час перебування у шлюбі нею було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Зазначає, що зазначений житловий будинок було придбано за кошти, які вона отримала від продажу квартири [ADDRESS] , яку вона отримала у спадок у 2002 році після смерті бабусі. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем виник спір про поділ зазначеного житлового будинку, та те, що останній придбано за її особисті кошти, просила суд визнати житловий будинок [ADDRESS] її особистою приватною власністю. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того зазначила, що після розірвання шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », на підтвердження чого надала у судовому засіданні паспорт громадянки України. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у зв`язку із їх безпідставністю, просили суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що житловий будинок було придбано за спільні гроші, частину з яких надавали його батьки. Вивчивши матеріали справ, вислухавши пояснення сторін та їх представників, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2008 року по 02 лютого 2012 року. Під час шлюбу сторонами був набутий житловий будинок [ADDRESS] , вартістю 139 706 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу від 01 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 969. Дослідженими в судових засіданнях доказами, наявними в матеріалах справи встановлено, що для придбання житлового будинку позивачка витратила особисті грошові кошти в розмірі 34 928 грн., які були отримані нею від продажу належної їй на праві особистої приватної власності двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л., та зареєстровано в реєстрі за № 841. Як зазначає позивачка, насправді зазначена квартира була нею продана за 35 000 дол. США, що підтверджується попереднім договором, укладеним між нею та покупцем [PERSON] 31.07.2009 року на ПП «ПриватРеєлті» та розпискою, житловий будинок було придбано за 33 500 дол. США, що також підтверджується розпискою та актом про передачу завдатку, який підписаний нею та продавцем [PERSON] 01.07.2009 року. Однак, згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і якщо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. З ст. 60 ЦПК України). Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не приймає до уваги надані позивачем [PERSON] письмові докази у вигляді розписок, попереднього договору від 31.07.2009 року та акту про передачу завдатку від 01.07.2009 року, які на думку позивача підтверджують факт продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] саме за 35 000 дол. США та купівлю житлового будинку [ADDRESS] за 33 500 дол. США, оскільки із договору купівлі-продажу від 14.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л., та зареєстрованого в реєстрі за № 841 вбачається, що вказана квартира була продана за 34 928 грн., а будинок було придбано за 139 706 грн., що підтверджується договором купівлі - продажу від 01 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 969. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). За такого суд критично ставиться до свідчень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , які були допитані у судовому засіданні, так як не мають юридичного значення і з огляду на роз`яснення Верховного Суду України, їх свідчення не можуть враховуватись судом в якості доказів укладання правочину і виконання зобов`язань по ньому. Згідно вимог ст. ст. 57,58,59,60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно дост. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed