Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-22 00:00:00

У грудні 2012 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту в сумі 37267,98 гривень та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.02.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір, про що поставив підпис у заяві. Відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Свої зобов'язання відповідач [PERSON] за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.05.2011 року утворилась заборгованість на загальну суму 37 267,98 грн., що складається з: заборгованості за кредитом- 9753,42 грн., заборгованості за відсотками- 25 263,70 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн.(фіксована частина) та 1750,86 грн. (процентна складова). Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також судовий збір в сумі 372,68 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив стягнути з відповідача на користь банку кредитну заборгованість в сумі 37 267,98 грн. та судові витрати в сумі 372,68 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак направив для участі у справі свого представника, який в судовому засіданні позовні втмоги не визнав через їх безпідставність та пояснив, що відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг, а тому не укладав договору у передбачений законом спосіб, позивач не надав відповідачу доказів того, що строк позовної давності звернення до суду з таким позовом 5 років. Відповідач перестав плати задовго до спливу 3- річного строку, тобто з 25.08.2008р., тому строк позовної давності сплив у 2011р.Просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності , відповідно до ст.267 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Як вбачається з заяви від 02.02.2007 року [PERSON] просив у ЗАТ КБ «Приватбанк» відкрити рахунок і надати платіжну картку 414960535 у гривні у розмірі 1000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, він складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Умови та правила відповідачем не підписані. ( а. с. 7-10) Таким чином складовою вказаного договору є заява [PERSON] від 02.02.2007, яка скріплена його особистим підписом, із змісту якої вбачається, що відповідач був ознайомлений і погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, а також погодився з тим, що заява разом з умовами, правилами і тарифами банку складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства й у строки передбачені цим договором. Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Із змісту позову вбачається, що в порушення умов, передбачених кредитним договором, зобов'язання по погашенню кредиту та процентів відповідач не виконав, внаслідок чого, станом на 31.05.2011 р. заборгованість по кредиту становить 37267,98 грн., що складається з: заборгованості за кредитом- 9753,42 грн., заборгованості за відсотками- 25 263,70 грн., а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн.(фіксована частина) та 1750,86 грн. (процентна складова). У відповідності до умов заяви позичальника, що є складовою частиною договору, зазначений порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Застосування штрафних санкцій ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовує посиланням на Умови і правила надання банківських послуг, з якими був ознайомлений відповідач. Стаття 610 ЦК України передбачає, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, судом встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як визначено правилами ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Стаття 267 Цивільного кодексу України встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні встановлено, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за договором був внесений відповідачем 28.08.2008 року, а тому трирічний строк закінчився 28.08.2011р. (а.с. 26). З розрахунку заборгованості вбачається, що 09.07.2009р. було здійснено проплату 11,07 гривень в рахунок погашення процентів, що представником позивача розцінюється як перерив перебігу позовної давності. Однак представник відповідача на зазначене стверджував, що вказана сума в 11,07 гривень була навмисно списана банком з дебетного рахунку позичальника на випадок спливу позовної давності. Дані ствердження представника відповідача позивачем не спростовані та не надано документу на підтвердження сплати вказаної суми позивачем. А відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач з позовом про стягнення з [PERSON] вказаної суми заборгованості звернувся до суду 29.09.2011 року (справа №2-2353/2011), тобто після спливу трирічного строку позовної давності, а після залишення без розгляду ( а. с.18) позивач знову звернувся до суду 10.12.2012р. ( а.с.2) Враховуючи те, що відповідач заявив про застосування позовної давності, відповідачем останній платіж був внесений 28.08.2008 року, а також, що ані відповідачем особисто, ані за його дорученням не здійснювалося жодних дій, які б свідчили відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України про переривання строку позовної давності після внесення останнього платежу за договором, а позивач не зазначив поважні причини пропуску строку давності і не надав суду доказів, що підтверджують поважність причини пропуску, суд вважає можливим застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу ніщо не заважало регулярно звертатися до суду за стягненням заборгованості за договором, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки слід відмовити. Із досліджених судом Умов і правил надання банківських послуг вбачається, що стороною в них вказано ПАТ КБ «ПриватБанк» тоді як у заяві, підписаною [PERSON], 07.04.2006р., найменування банку зазначено, як Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»). Із свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи вбачається, що зміна найменування банку відбулася 17.07.2009р. Таким чином, оскільки, відповідно до статті 60 ЦПК України обов'язок з надання суду доказів покладається на сторони, а представник позивача не надав суду достовірних доказів того, що позовна давність встановлена законом збільшена за домовленістю з відповідачів до 5 років, відповідно при ухваленні цього рішення, суд не вправі посилатися на вказані правила, які є неналежним доказом, а тому через недоведеність відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій. Крім того, застосування позивачем фіксованого та процентного штрафів не відповідає статті 61 Конституції України, в якій зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються відповідачем.

Outcome: dismissed