Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-03 00:00:00

Позивач просить визнати за ним право власності на ? частину нежитлової будівлі ветеринарної клініки , розташованої по вул. 50 років Жовтня, 115 в м. Балта Одеської області, на земельній ділянці розміром 400 кв. м., стверджуючи що цю частину будівлі він придбав у відповідача 09.05.2012 року, про що уклали договір купівлі-продажу і відповідач власноручно написав розписку про отримання грошей у нього, а також взяв зобовязання оформити угоду у нотаріуса, однак свого зобовязання не дотримався, ухиляється від нотаріального посвідчення договору , тому він вимушений звернутися до суду. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі і просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак надав суду листа, в якому позов визнав і просить розглянути справу у його відсутності, підтвердивши, що наміру зявлятися до нотаріуса у нього не має, оскільки там треба платити багато грошей, яких він не має. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним. Сторони уклали між собою договір купівлі-продажу ? частини не житлової будівлі ветеринарної клініки(колишньої ветеринарної аптеки), розташованої по вул. 50 років Жовтня, 115 в м. Балта Одеської області, згідно якого відповідач продав ? частину цієї будівлі, а позивачі купив вищевказану частину будівлю за 6 тис. грн. Відповідно до розписки, написаної [PERSON], він отримав від позивача вищевказану суму грошей і взяв зобовязання оформити угоду належним чином. Дана не житлова будівля належала позивачу і відповідачу в рівних частках згідно рішення Балтського районного суду Одеської області від 30.05.2008 року(справа № 2-1292/2008р.), після отримання у власність ветеринарної аптеки, відповідач переобладнав її в ветеринарну клініку з метою використання в подальшому за призначенням. Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про що повідомив в клопотанні про розгляд справи без його присутності, де вказав, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у нього не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має. Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом. Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України). За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом. Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові. Як встановлено ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між [PERSON] і [PERSON] ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 09 травня 2012 року між [PERSON] і [PERSON]. Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону. За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 11 жовтня 2011 року між [PERSON] і [PERSON]. (ч.3 ст.334 ЦК України). Таким чином судом встановлено, що угода купівлі-продажу ? частини вищевказаної будівлі між сторонами фактично відбулася і є дійсною. На підставі викладеного,

Outcome: approved