Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-05 00:00:00

У квітні 2012 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 1 червня 2009 р. за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач придбав у [PERSON], яка діяла через повірену особу [PERSON], земельну ділянку площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Дана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності ЯД № 660094, виданого 4 жовтня 2006 року Управлінням Держкомзему у Києво- Святошинському районі Київської області. Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстрував лише 12 липня 2011 року. Реєстрація проведена за реєстровим № 3222480400060020088:3:002 Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області. Проте, згідно договору позики від 8 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] позичила кошти у [PERSON]. Згідно припису даного нотаріуса від 15 жовтня 2010 року відділом Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження ВП № 22146120 по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] на суму 2 172 884,10 грн. В подальшому старшим державним виконавцем Свко В.В. ВДВС Києво- Святошинського РУЮ було відкрито зведене виконавче провадження № 319/11 по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] Відповідно акту державного виконавця від лютого 2012 року належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088 (Державний акт на право власності ЯД № 660094 від 4 жовтня2006 року) було передано в рахунок погашення боргу стягувану [PERSON]. Проте Позивач зазначив, що власником даної земельної ділянки являється він. Так як, придбав він її на законних підставах, щодо мало місце ще до ухвалення судом рішення про задоволення позову до [PERSON] і відкриття виконавчого провадження №319/11. На даний час вищезазначене виконавче провадження закінчене. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 15 квітня 2010 року було вжито заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на дану земельну ділянку. Також, постановою старшого слідчого Києво-Святошинського РВ УМВС України в Київській області [PERSON] від 28 березня 2011 року у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] за ч.4 ст.190 КК України накладено арешт на її майно. Даний арешт обмежує права Позивача щодо належної йому на праві власності земельної ділянки. Позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яку він придбав за договором купівлі-продажу від 1 червня 2009 року у [PERSON], котрій вона належала на підставі Державного акту на право власності ЯД № 660094, виданого 4 жовтня 2006 року Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області, реєстрація якої проведена 12 липня 2011 року за реєстровим № 3222480400060020088:3:002 Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області на його ім'я; скасувати заходи до забезпечення позову, заявленого до [PERSON] про стягнення коштів, вжиті Києво-Святошинським районним судом Київської області згідно ухвали від 15 квітня 2010 року у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,8673га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району, Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯД № 660094 виданий 4 жовтня 2006 року Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області, що належить в даний час Позивачу на праві власності згідно реєстрового № 3222480400060020088:3:002 від 12 липня 2011року; визнати незаконною і скасувати постанову старшого слідчого Києво-Святошинського РВ УМВС України в Київській області [PERSON] від 28 березня 2011 року, винесену у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] за ч.4 ст.190 КК України, в частині накладення арешту на земельну ділянку площею 0, 8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району, Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯД № 660094 виданий 4 жовтня 2006 року Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області, що належить в даний час мені на праві власності згідно реєстрового № 3222480400060020088: 3:002 від 12 липня 2011 року. Позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON], окрім вже заявлених позовних вимог, просив суд визнати недійсним акт державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво- Святошинського районного управління юстиції Київської області від 23 лютого 2012 року про передачу належної [PERSON] земельної ділянки площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088 (Державний акт на право власності ЯД № 660094 від 4 жовтня 2006 року) в рахунок погашення боргу стягувану [PERSON], складений у виконавчому провадженні № 319/11 по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON]. Представник Позивача, надаючи пояснення в судовому засіданні пробив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського району Київської області заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. Як встановлено в судовому засіданні, 1 червня 2009 р. за договором купівлі- продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Позивач придбав у [PERSON], яка діяла через повірену особу [PERSON], земельну ділянку площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Дана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності ЯД № 660094, виданого 4 жовтня 2006 року Управлінням Держкомзему у Києво- Святошинському районі Київської області. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Абзацом 3 ч.2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомим речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування. Міни, іншими цивільно-правовими угодами: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше видані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі на місцевості належної ім. частки (паю). Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права (ст. 125 ЗК України) Отже, згідно зі ст. 126 ЗК України виникнення права власності на земельну ділянку повязується з наявністю трьох різних за змістом і проявом у часі юридичних фактів: одержання державного акта на право власності на землю; державна реєстрація цього документа; встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості). Таким чином, законодавством передбачений механізм, підстави та способи набуття права власності на земельну ділянку. Право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстрував лише 12 липня 2011 року. Реєстрація проведена за реєстровим № 3222480400060020088:3:002 Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області. Вищенаведене свідчить, що оскільки договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 01.06.2009 року не є правовстановлюючим документом на обєкт нерухомості, то до 12 липня 2011 року [PERSON] не набув права власності на земельну ділянку площею 0,8673 га, яка розташована на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV зі змінами та доповненнями, державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як вбачається із витягу з Поземельної книги, наявної в матеріалах справи, власником земельної ділянки площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088, розташовану на території Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області є [PERSON]. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], оскільки право власності за останнім зареєстровано у встановленому законодавством порядку, а подвійне визнання права власності на нерухоме майно законом не допускається. Згідно договору позики від 8 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] позичила кошти у [PERSON]. Згідно припису даного нотаріуса від 15 жовтня 2010 року відділом Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження ВП № 22146120 по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] на суму 2 172 884,10 грн. В подальшому старшим державним виконавцем Євко В. В. ВДВС Києво- Святошинського РУЮ було відкрито зведене виконавче провадження № 319/11 по стягненню боргу з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] Відповідно акту державного виконавця від лютого 2012 року належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,8673 га, кадастровий № 3222480400:06:002:0088 (Державний акт на право власності ЯД № 660094 від 4 жовтня 2006 року) було передано в рахунок погашення боргу стягувану [PERSON]. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги Позивача про скасування, накладеного ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 квітня 2010 року арешту на спірну земельну ділянку, оскільки відповідно до ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Згідно з п. 10 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду , яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення суду або зміни способу його виконання , за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Отже, скасування заходів забезпечення позову може мати місце лише відповідно вимог ст.154 ЦПК України і лише за заявою сторони в справі за позовом, в якому такий захід забезпечення позову був вжитий судом, а тому позовні вимоги щодо скасування заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.04.2010 року в справі № 2-2465//2009 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики є необгрунтованою і задоволенню не підлягає. Стосовно визнання незаконною та скасування постанови старшого слідчого Києво- Святошинського РВ УМВС в Київській Області від 28 березня 2011 року, винесену у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України в частині накладення арешту на спірну земельну ділянку, то суд приходить до висновку, що вирішення питання про скасування існуючих заборон чи арештів певного майна, вжитих в межах розслідування чи розгляду кримінальної справи, не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства, а тому у цій частині позову слід відмовити. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі па примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і перечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст.5 Закону України "Про виконавче провадженим", державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Порушень державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» судом не встановлено, а відтак підстав для і визнання дій державного виконавця неправомірними та визнання недійсним акту державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області від 23 лютого 2012 року не вбачається. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання права власності на земельну ділянку. На підставі ст. ст. 5, 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження», п. 10 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 181, 182, 328, 331 Цивільного кодексу України, ст. 81, 125, 126 Земельного кодексу України та

Outcome: dismissed