Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.07.2012 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 701497, виданого 04.06.2011 року, він був власником автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер [NUMBER]. Даний автобус він придбав для зайняття підприємницькою діяльністю міжміські пасажирські перевезення його знайомою [PERSON] З метою здійснення експлуатації зазначеного автобусу 07.06.2011 року ним була видана довіреність [PERSON] на представлення його інтересів у ДАІ, МРЕВ та інших організаціях щодо його майна. Метою видачі цієї довіреності була експлуатація даного транспортного засобу, а не його реалізація. Однак, 18.07.2012 року [PERSON] зняла автобус з реєстраційного обліку у МРЕВ м. Стаханова і в цей же день реалізувала належний йому автобус своїй матері [PERSON], [INFO] Так, згідно з відповіддю № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року за підписом начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька, 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САК 911608, зареєстрований за [PERSON] Він не давав згоди [PERSON] на вчинення такого правочину. Вважає, що [PERSON] мала мету заволодіти даним транспортним засобом, що підтверджується тим, що вона та [PERSON] є рідними матірю та донькою, спадкоємцями першої черги. На сьогоднішній день [PERSON] продовжує здійснювати підприємницьку діяльність щодо експлуатації цього транспортного засобу. Окрім цього, навіть державний номер автобуса, який є його особистою власністю, залишився після перереєстрації у нього колишній. Громадянка [PERSON] не зверталася до нього з пропозицією придбати належний йому автобус. Аналіз дій [PERSON] та [PERSON] щодо належного йому автобуса, вказує на те, що між його довірителем (представником) [PERSON] та стороною [PERSON] була досягнена зловмисна домовленість щодо укладення правочину, метою якого було порушення його прав. У звязку з чим він звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати договір купівлі-продажу від 18.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер [NUMBER], недійсним; витребувати від [PERSON] та передати йому, [PERSON], автобус SCANIA K 113 TLA, державний номер [NUMBER]. Суду пояснив, що він у травні 2011 року придбав автобус за його власні кошти, які знаходились на його розрахунковому рахунку в банку. До знайомства з [PERSON] у нього було два підприємства. Він мав солідне виробництво. Гроші зберігав у своєї матері. Він залишив матері на зберігання приблизно 30 тис. доларів. З [PERSON] вони знайомі з 2005 року. З нею вони проживали разом як чоловік та дружина. Однак без реєстрації своїх відносин. Все одно він її не вважає своєю дружиною. Договору про сумісну діяльність вони не укладали. На розрахунковий рахунок гроші він клав поступово. Перший раз поклав гроші на рахунок [PERSON], з причини того, що у нього не було паспорту. З 2005 року він брав гроші у матері та клав їх частинами на рахунок. З цього ж року [PERSON] була приватним підприємцем та займалася торгівлею. Все, що купувалось, оформлялося на неї. На себе він нічого не оформляв з точки зору економії. Офіційно вони свої відносини не реєстрували. [PERSON] оформила на себе туристичне агентство. Від цього бізнесу прибутку не було. Починаючи з 1993 року він заробив 30 тис. доларів. [PERSON] нічого не платила при купівлі автобусу. У травні пригнали автобус, у червні почався туристичний сезон. Треба було оформити багато документів, а часу не було. Він видав довіреність на [PERSON], не замислившись над правовими наслідками такого правочину, оскільки тоді могло стати під загрозу туристичне агентство. Зареєстрували автобус на нього, а довіреність оформили на неї, у них була така домовленість, у звязку з тим, що виникали питання з цього приводу. З 13.07.2012 року вони разом не живуть, а 18.07.2012 року вона продала автобус без його відома. Вона переписала автобус на мати вже після того, як вони перестали разом проживати. Автобус був придбаний для зайняття підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, отже наміру продавати, або якимось чином позбавлятися автобусу та права власності на нього, наміру він не мав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що автобус придбаний за гроші її доньки. 20 років вони працюють в туризмі. [PERSON] увійшов у довіру до доньки. Вона заробила гроші, а він переклав їх на своє імя. Її донька та [PERSON] були співмешканцями. Він вмовляв доньку зняти гроші в банку та перекласти в інший банк. Він не був підприємцем, весь бізнес вела її донька. За половину літа він забрав у доньки гроші, а людей потрібно було везти на відпочинок до санаторію. Щоб не зірвався туристичний сезон, вона придбала у доньки автобус за 30\~000 доларів. З цих коштів платили заробітну плату водіям, податки, платили працівникам. У неї посвідчення водія немає, завжди працювали наймані водії. Вона не памятає де та коли вона передавала гроші доньці. Гроші передавались у доларах США. У неї були такі гроші, оскільки вона копила на квартиру доньці. [PERSON] грошей вона не давала та не доводила до його відома, що придбала автобус, оскільки вважала, що автобус придбаний за гроші доньки та належить їй. Їй відомо, що на купівлю автобуса у 2011 році гроші давала її донька, знявши їх з рахунку в банку. Тетяна та [PERSON] купувати автобус їздили до Західної України. Він казав, що автобус оформлять на двох, але обманув та оформив його на себе, а їй сказав, що видасть їй довіреність з правом продажу даного автобусу. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, суду пояснила, що коли вони познайомились з відповідачем, то він ніяких грошей не мав. Він був приватним підприємцем. Вона займалась туристичним бізнесом, тому він проявив до неї інтерес. Він на той час торгував на ринку сувенірами, такими як в Криму. Разом вони прожили девять років. Основний прибуток був від туристичного бізнесу. Депозити спочатку були всі на ній, адже у [PERSON] не було паспорта. Однак, коли він отримав паспорт, то перевів всі депозити на себе. Вони разом купували авто ВАЗ 2111 і оформили його на [PERSON]. Він сказав, що наступна машина буде оформлена на неї. Коли вони купували автобус, то вона думала, що він буде належати їм обом, але оформили його тільки на [PERSON]. У МРЕВ їм сказали, що її вписати в технічний паспорт не можливо, бо вона не є дружиною [PERSON]. Після вона дізналася, що можна було внести її до технічного паспорту. Тоді він зробив на неї генеральну довіреність і сказав їй, що вона може робити все, що завгодно з даним автобусом. Вона зняла з обліку цей автобус та записала його на свою матір. Грошей за автобус мати їй не давала. Вона забрала лише автобус, всі інші речі вона залишила [PERSON]. Після оформлення автобусу на імя матері, вона продовжувала займатися підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, адже вона має ліцензію. Вона вважала перереєстрацію автобуса на маму фактом поділу спільного майна. Автобус вони купили на гроші, які належали їй та знаходились на її депозитних рахунках. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін та інших учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з довідкою начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВС України у Луганській області № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію CAE 701497, 04.06.2011 року був зареєстрований за гр. [PERSON], [INFO] 18.07.2012 року даний транспортний засіб знятий з обліку для реалізації за довіреністю ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року довіреною особою гр. [PERSON]. 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САК 911608, зареєстрований за гр. [PERSON], [INFO] Таким чином, з наведеного вище вбачається, що позивач був власником автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], тому він має право на звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Як встановлено вище, згідно з довідкою начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВС України у Луганській області № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію CAE 701497, 04.06.2011 року був зареєстрований за гр. [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Згідно з копією довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], та зареєстрованої в реєстрі за № 1484, [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля, зареєстрованого ВРЕР м. Стаханова УДАІ УМВСУ в Луганській області 07 червня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САЕ 701497, виданим тим самим ДАІ тоді ж: марки SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER] (а.с. 8), що також підтверджується довідкою від 15.08.2012 року, виданою Приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 9). Отже, [PERSON], видавши довіреність на імя [PERSON], здійснив односторонній правочин. Таким чином, його правомірна дія (вольовий акт), яка заснована на юридичній рівності, майновій самостійності та вільному волевиявленню, була спеціально направлена на досягнення певного правового результату набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а саме: [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля. Однак, суд доходить висновку, що при вчиненні даного правочину волевиявлення учасника правочину не відповідало його внутрішній волі з наступних підстав. Так, з пояснень позивача вбачається, що [PERSON] нічого не платила при купівлі автобусу. У травні пригнали автобус, у червні почався туристичний сезон. Треба було оформити багато документів, а часу не було. Він видав довіреність на [PERSON], не замислившись над правовими наслідками такого правочину, оскільки тоді могло стати під загрозу туристичне агентство. Зареєстрували автобус на нього, а довіреність оформили на неї, у них була така домовленість, у звязку з тим, що виникали питання з цього приводу. З 13.07.2012 року вони разом не живуть, а 18.07.2012 року вона продала автобус без його відома. Вона переписала автобус на мати вже після того, як вони перестали разом проживати. Автобус був придбаний для зайняття підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, отже наміру продавати, або якимось чином позбавлятися автобусу та права власності на нього, наміру він не мав. З пояснень третьої особи [PERSON] вбачається, що вони разом купували авто ВАЗ 2111 і оформили його на [PERSON]. Він сказав, що наступна машина буде оформлена на неї. Коли вони купували автобус, то вона думала, що він буде належати їм обом, але оформили його тільки на [PERSON]. У МРЕВ їм сказали, що її вписати в технічний паспорт не можливо, бо вона не є дружиною [PERSON]. Після вона дізналася, що можна було внести її до технічного паспорту. Тоді він зробив на неї генеральну довіреність і сказав їй, що вона може робити все, що завгодно з даним автобусом. Вона зняла з обліку цей автобус та записала його на свою матір. Грошей за автобус мати їй не давала. Вона забрала лише автобус, всі інші речі вона залишила [PERSON]. Після оформлення автобусу на імя матері, вона продовжувала займатися підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, адже вона має ліцензію. Вона вважала перереєстрацію автобуса на маму фактом поділу спільного майна. Окрім пояснень позивача та третьої особи, викладене підтверджується документами, наявними у матеріалах справи. Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 911608, 18.07.2012 року транспортний засіб автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] з правом керування [PERSON] (а.с. 61). Згідно з копією тимчасового реєстраційного талону серії ДАР № 232076, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], 01.10.2012 року [PERSON] передала право користування транспортним засобом [PERSON] (а.с. 61). Згідно з копією заяви [PERSON] від 20.08.2012 року, поданої приватному нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1980, він просив скасувати довіреність серії ВРЛ № 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1484, якою він, [PERSON], уповноважив [PERSON] бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля, зареєстрованого ВРЕР м. Стаханова УДАІ УМВСУ в Луганській області 07 червня 2011 року (а.с. 5). Згідно з копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 22563512 від 20.08.2012 року, була припинена дія довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1484 (а.с. 6). Таким чином, судом вбачається, що оформлення довіреності на [PERSON] було зроблено лише з тих підстав, що [PERSON] не мав часу займатися питанням оформлення документів та для уникнення конфлікту з приводу реєстрації автобусу на нього. Бажання або наміру на перереєстрацію спірного автобусу він не мав, як і не мав наміру оформляти його на [PERSON] Він придбав автобус для здійснення перевезення пасажирів з метою отримання доходу, зареєструвавши автобус на себе. Довіреність була лише формальністю, яка позбавила його від оформлення певних документів. [PERSON], не зважаючи на те, що уповноважив [PERSON] на здійснення від його імені правочинів та договорів щодо експлуатації та продажу спірного автобусу, не допускав з боку [PERSON] дій з приводу перереєстрації автобусу на імя її матері [PERSON], адже й сам не мав такого наміру. За викладених обставин, суд вважає, що волевиявлення [PERSON], яке було закріплено у формі довіреності, не відповідало його волі, тобто внутрішньому бажанню особи вчинити правочин щодо перереєстрації автобусу на іншу особу. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину однією стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. Така невідповідність може бути результатом помилки, обману, насильства, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною. Так, представник, вчиняючи правочин, не виражає власної волі, а реалізує волю особи, яку він представляє. Зокрема, ч. 3 ст. 238 ЦК України закріплює, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У даному випадку при реєстрації автобусу на імя [PERSON] на підставі довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року [PERSON] повинна була виражати волю позивача [PERSON], а як було встановлено раніше, він не мав наміру перереєстровувати автобус на іншу особу, таким чином процес формування волі [PERSON] був деформований внаслідок наявності зловмисної домовленості [PERSON] та [PERSON], а отже, правочин, вчинений між [PERSON] та [PERSON] слід кваліфікувати як вчинений внаслідок зловмисної домовленості. Так, при вчинені правочину щодо зняття з реєстрації транспортного засобу, автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], та реєстрації його за [PERSON], з однієї сторони виступав представник позивача [PERSON], а з другої відповідач [PERSON]. Зловмисна домовленість і вчинення правочину [PERSON] з іншою стороною, [PERSON], відбулася на підставі наявних повноважень представника, а саме: довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року. В діях представника позивача, [PERSON], існував умисел щодо зловмисної домовленості. Після вчинення правочину настали несприятливі наслідки для особи, яку вона за цією довіреністю представляла, тобто для [PERSON], він позбавився права власності на транспортний засіб, продавати який він не мав наміру. В даному випадку наявний причинний звязок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для [PERSON]. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони з представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Правочин, вчинений між [PERSON] та [PERSON] слід кваліфікувати як вчинений внаслідок зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON]. Даний вид правочину є оспорюваним, оскільки процес формування волі однієї із сторін є деформованим внаслідок наявності зловмисної домовленості її представника з другою стороною, тобто волевиявлення не відображає справжню волю як мінімум однієї сторони. Втім, позивач просить визнати договір купівлі-продажу від 18.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], недійсним. Проте судом встановлено, що 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САК 911608, був зареєстрований за гр. [PERSON], [INFO], на підставі довідки-рахунку від 18.07.2012 року і договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався. Тобто, в даному випадку, на думку суду, мав місце правочин, а не договір. За таких обставин суд вважає, що позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], підлягає частковому задоволенню. Щодо витребування автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак [NUMBER], від [PERSON] та передачу його [PERSON], суд вважає, що в цій частині позов також підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Загальним правовим наслідком вчинення правочину в результаті зловмисної домовленості є реституція. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При заявленні позову про повернення одній стороні речі, отриманої другою стороною недійсного правочину, вбачається схожість реституції з віндикацією. Однак, реституція може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином залишається в його сторони. Як тільки це майно переходить до третьої особи, уже йдеться не про реституцію, а про віндикацію. Позовна вимога про витребування автобусу від відповідача [PERSON] не може бути задоволена судом, а майно витребуване у відповідача, оскільки спірне майно, передане за правочином, залишається в його сторони, тобто відповідача [PERSON], яка є його власником на момент розгляду справи, а тому, на думку суду, в даному випадку слід застосовувати саме реституцію, яка покликана відновити колишнє становище, а не ставить за мету захистити право власності.

Outcome: partial