Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, реєстровий №77, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 05 серпня 2008 року, йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Вказує, що не може реалізувати свої права, пов'язані з володінням та розпорядженням власністю в повній мірі, оскільки у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] -син попереднього власника [PERSON] В даний час, як зазначає позивач у своїй позовній заяві він є одноосібним власником спірного житлового приміщення, і тому реєстрація та періодичне проживання відповідача у його квартирі створює фактичні та юридичні перешкоди в користуванні майном. Просив суд позов задольнити. До початку розгляду справи по суті, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що квартира №2 в будинку №27 по вул. залізничній в місті Рівне станом на 07 квітня 2005 року належала його батькові [PERSON], зі згоди якого його було зареєстровано в даній квартирі 07.04.2005 року як члена сім'ї власника помешкання. За договором дарування від 01 вересня 2005 року власником спірної квартири став брат [PERSON]. Проте укладаючи договір дарування [PERSON] вказував, що дарує синам [PERSON] тільки 1/2 частину квартири, а інша 1/2 частина належатиме [PERSON]. Однак, при укладанні договору дарування відповідач-позивач не наполягав, щоб частки були вказані в самому договорі дарування, так як між братами була усна домовленість, що в подальшому свою частку [PERSON] переоформить на свого сина [PERSON]. За договором купівлі-продажу від 07.12.2007 року [PERSON] продав, а [PERSON] набув право власності на дану квартиру. Вказаний договір було укладено за половину вказаної суми вартості та малося на увазі, що друга частина коштів є часткою [PERSON] в майні. При такій зміні власників квартири, як зазначає відповідач-позивач [PERSON] він продовжує мешкати у спірній квартирі, вважаючи себе співвласником, та несе витрати на поліпшення вартості майна, а саме провів капітальні ремонтні роботи, повністю меблював квартиру, сплачував комунальні послуги тощо. У своєму зустрічному позові [PERSON] запевняє, шо лише в кінці .лютого 2012 року з позову [PERSON] він дізнався, що син [PERSON]. 1- квітня 2008 року уклав договір купівлі-продажу даної квартири, не попередивши його як співвласника. Квартиру син продав вітчиму [PERSON] Вважає даний договір купівлі-продажу удаваним та вчиненим без створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, оскільки по-перше, жодних розрахунків щодо вартості квартири між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] не проводилось, так як дана угода між ними була укладена лише з тією метою, щоб взяти кошти під заставу майна в банку для ведення бізнесу, в якому вони працюють разом, і сам кредит погашається за кошти [PERSON] продавця за даним договором. В обґрунтування того, що договір купівлі-продажу квартири від 24.04.2008 року є удаваним [PERSON] посилається і на ту обставину, що [PERSON] протягом чотирьох років жодного разу не з'являвся в дану квартиру, не зареєструвався в ній, не сплачував комунальні та інші , платежі і взагалі квартира не була передана покупцю протягом чотирьох років. Просить суд позов задовольнити та визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24 квітня 2008 року укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] визнати недійсним. Вказаний зустрічний позов був прийнятий судом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, надали пояснення та обгрунтування аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд позов задовольнити повністю та усунути [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю -квартирою №2 по вул. Залізнична, 27 в м. Рівне шляхом зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання та виселення відповідача -[PERSON] без надання іншого житла. Зустрічний позов не визнали за його необґрунтованістю та безпідставністю, просили суд у його задоволенні відмовити повністю. Відповідач - позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, просили суд задовольнити зустрічний позов. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом -[PERSON], який є пасинком позивача-відповідача [PERSON] та сином відповідача-позивача [PERSON] в судовому засіданні вирішення спору просив залишити на розсуд суду. Пояснив, що квартира [ADDRESS] належала його дідові [PERSON], який згідно договору дарування від 01 вересня 2005 року подарував 1/2 квартири одному з синів -[PERSON], при цьому існувала домовленість про те, що інша 1/2 частина квартири належатиме його батькові -відповідачу по справі [PERSON]. Як він вказав у судовому засіданні, між [PERSON] та його батьком існувала усна угода про те, що в подальшому частка його батька буде переоформлена на нього -[PERSON]. В подальшому, 07 грудня 2007 року він, [PERSON] набув право власності на дану квартиру, згідно договору купівлі-продажу укладеного між ним та дядьком [PERSON]. А вже 24 квітня 2008 року ним було укладено Договір купівлі-продажу вказаної квартири з вітчимом [PERSON], який був укладений з метою отримання кредитних коштів ВАТ «Кредобанк»для ведення спільного бізнесу, при цьому оплату кредиту він, [PERSON] продовжує до сьогодні здійснювати власним коштом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що спірна квартира належала його батькові, який згідно договору дарування подарував йому вказане майно, при цьому існувала домовленість про те, що ? частина вказаної квартири належатиме братові [PERSON], який в подальшому бажає переоформити свою частку синові [PERSON]. В зв'язку з чим, він, [PERSON] продав свою частку племіннику [PERSON], за половину вартості квартири, оскільки друга половина квартири належала [PERSON], згідно згадуваної вище домовленості. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою відповідача [PERSON], і протягом останніх чотирьох років жодного разу не бачила у квартирі [ADDRESS] гр. [PERSON], оскільки у вказаній квартирі увесь час проживає [PERSON], постійно веде господарство, проводить там ремонтні роботи. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, об'єктивно та неупереджено, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що в первинному позові слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно договору купівлі -продажу 24 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №77 позивач-відповідач [PERSON] придбав у продавця [PERSON] квартиру за номером №2, що знаходиться в будинку за №27, розташованого на вулиці Залізнична в місті Рівне, купівельною ціною 312 570,00 грн. (триста дванадцять тисяч п'яток сімдесят гривень), що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 24.04.2008 року складає 61 895,00 дол. США (шістдесят одна тисяча вісімсот дев'яносто п'ять доларів США) (а.с. 6) Згідно дослідженого в судовому засіданні Витягу КП «Рівненського міського бюро технічної інвентаризації»про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 19774320 від 05.08.2008 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], (а.с. 5) Як вбачається з копії Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку №27 в кв. №2 по вул. Залізнична в м. Рівне, за вказаною адресою з 07 травня 2005 року зареєстрований відповідач-позивач [PERSON]. Дана обставина підтверджується і довідкою адресно-довідкового бюро УМВС України в Рівненській області, (а.с. 9-10, 17) Відповідно до умов абз. 1 п. 2.4 вказаного вище Договору, продавець стверджує, що на момент укладення цього договору ….. Права та законні інтереси осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи за договором, а також осіб, щодо користування вказаною квартирою непорушені, треті особи не мають прав на квартиру. Аналогічне положення закріплене в пункті 5.1.2 зазначеного Договору. Як зясовано судом, пунктом 6.5 Договору купівлі-продажу квартири від 24.08.2004 року передбачено, що у строк до першого травня дві тисячі восьмого року, продавець, [PERSON] зобов'язувався знятися з реєстраційного обліку з вказаної в цьому договорі квартири та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб за адресою квартири, яка відчужується за цим договором. За умовами даного Договору продавець [PERSON] зобовязувався у строк до першого травня дві тисячі восьмого року звільнити відчужувану квартиру покупцю, передати йому ключі, надати її для безперешкодного користування. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 391 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оскарження. При цьому способом захисту може бути припинення дії, що порушує це право, та інші способи, встановлені законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Обговорюючи законність та обґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод позивачу-відповідачу [PERSON] в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку з належної позивачу квартири відповідача -позивача [PERSON] без надання іншого житла з підстав ст. 99, 116 ЖК України, на які у своєму позові посилається позивач, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог. Згідно вимог, передбачених статями 10, 60 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Суд враховує, що як на підставу заявлених позовних вимог позивач -відповідач [PERSON] посилається на ст. 99 ЖК України, у відповідності до якої піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Виселення проводиться без надання іншого житлового приміщення. Проте, аналіз фактичних обставин справи та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що таке посилання є безпідставним, оскільки спірна квартира не знаходиться у державному або громадському житловому фонді, згідно класифікації, передбаченої ст. 4 ЖК України, а відповідач -позивач [PERSON] жодного договору піднайму у встановленому законом порядку не укладав, і його не можна вважати піднаймачем, а тому щодо врегулювання спірних правовідносин положення ст. 99 ЖК України застосовані бути не можуть. Щодо посилання позивача [PERSON] на ст. 116 ЖК України, якою він керується в своїй позовній заяві, то у відповідності до вказаної статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України (п. 16 постанови №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України») передбачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і осилять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема. заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ. адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок можливого виселення). Відсутність хоча б одного з цих фактів с підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Суд вважає, в судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник не навели переконливих доводів систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття та застосування заходів реагування, які б підтверджували наявність обставин, зазначених у ст. 116 ЖК України, і могли б бути підставою для виселення відповідача. Не встановлено їдких обставин і судом. Посилання позивача [PERSON] на те, що він є власником квартири [ADDRESS], а отже, має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача [PERSON], який там правомірно проживає, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено в ч. З ст. 9 ЖК України. А тому, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимоги щодо усунення перешкод в користуванні квартирою №2 по вул. Залізничній, 27 в місті Рівне шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення -немає. Обговорюючи законність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартир,. №2 по вул. Залізничній, 27 в місті Рівне від 24 квітня 20008 року суд, виходив з наступного. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підставу визнання договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року позивач-відповідач [PERSON] посилається на те, що даний правочин є фіктивним в зв'язку з тим, що був укладений без наміру створення правових наслідків для покупця [PERSON], оскільки вказаний договір був укладений лише з однією метою -отримання кредитних коштів у ВАТ «Кредобанк», при цьому [PERSON] не сплачував жодних коштів за начебто отримане майно, яке було предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, - квартиру [ADDRESS]. Проаналізувавши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає, що дана обставина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, і повністю узгоджується з наданими в судовому засіданні поясненнями як самого позивача-відповідача [PERSON], так і третьої особи по справі [PERSON], які ствердили суду кожен окремо, що готівкового розрахунку у сумі визначеній умовами договору купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2008 року між ними не відбулось, а дана угода укладалась з метою отримання кредитних коштів у ВАТ хКредобанк» під заставу майна в банку для ведення спільного бізнесу Тому і сам кредит погашається за кошти [PERSON], хоча він є продавцем згідно договору купівлі-продажу, і вже не є юридично власником квартирі,. Окрім того, у відповідності до положень ст. 662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Однак, як з'ясовано в судовому засіданні [PERSON] протягом чотирьох років жодного разу не з'являвся до придбаної ним квартири, не зареєструвався в ній, тобто умова договору купівлі-продажу про передання передання виконана не була. Натомість усі комунальні та інші платежі, проведення капітальних ремонтних робіт, які значно підвищили вартість, майна вчиняв [PERSON]. і це підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, товарними чеками (а.с.52-66) Таким чином, суд вважає доведеним, що при здійсненні правочину договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 24 квітня 2008 року, сторонами договору, а саме [PERSON] та [PERSON]ІО. не були додержані вимоги ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний договір вчинений без створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, що є підставою для визнання цього договору недійсним із настанням правових наслідків недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України. Окрім того, у відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спірний договір купівлі-продажу вищезгаданої квартири укладено 24 квітня 2008 року, однак до суду за захистом своїх прав [PERSON] звернувся із зустрічним позовом 27 лютого 2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Згідно положення ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поваленими причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, як з'ясовано в суді про те, що квартира у якій він проживає продана [PERSON] в 2008 році відповідач -позивач [PERSON] дізнався лише в лютому 2012 року, коли отримав позовну заяву про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом його виселення та зняття з реєстраційного обліку. Суд вважає, дану обставину поважною причиною попуску строку звернення до суду, а тому приходить до переконання, що пропущений строк позовної давності слід поновити. На підставі викладеного,

Outcome: approved