Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-23 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON]О звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації особи, спростування недостовірної інформації та відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування якого вказує наступне, 25 червня 2012 року від дільничного інспектора Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] дізнався, що [PERSON] звернулась до Ізюмського міськвідділу міліції з заявою, в якій зазначила, що він 14 червня 2012 року нібито погрожував їй в залі Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Крім того відповідач розповсюджує цю інформацію по м. Ізюму. Вказує що ця інформація є недостовірною її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Просить зобов»язати відповідача [PERSON] спростувати поширену про нього недостовірну інформацію у точно такий спосіб, яким була поширена інформація, стягнути на його користь з [PERSON] 1990,00 грн. як відшкодування моральної шкоди. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації особи, спростування недостовірної інформації та відшкодування завданої моральної шкоди, посилаючись на те, що [PERSON] стверджує, що вона нібито «відпрацьовує якісь гонорари»та в своєму первісному позові вдається до прямої зневаги говорячи про неї «хворобливо-маразматичне ствердження», «явно нездорову уяву», «за вчинення проти нього неправомірних дій». Просить зобов»язати відповідача [PERSON] спростувати поширену про неї недостовірну інформацію у точно такий спосіб, яким була поширена інформація, стягнути на її користь з [PERSON] 3990,00 грн. як відшкодування моральної шкоди. Та покласти на [PERSON] судові витрати у справі. В судове засідання первісний позивач та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснила, що в провадженні Ізюмського міськрайонного суду Харківської області знаходиться кримінальна справа за звинуваченням [PERSON] у шахрайстві. Вона є потерпілою у вказаній справі. Під час розгляду справи, у перерві, [PERSON] дійсно погрожував їй та іншим потерпілим вбивством, в звязку з чим вона звернулась до Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області з заявою. У порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] було відмовлено за відсутністю складу злочину. Свою позовну заяву підтримала, пояснила, що [PERSON] поширює про неї негативну інформацію в мережі Інтернет Суд, заслухавши відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 червня 2012 року [PERSON] звернулася до Ізюмського МВ ГУМВС України в Харківській області з заявою, яку було зареєстровано за № 3402 про те, що між нею та [PERSON] 14.06.2012 року о 12-25 год. виникла конфліктна ситуація. За даним фактом було здійснено перевірку та винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за ч.1.ст.129, ч.1 ст.296 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України( в редакції 1961 року)(а.с.34) Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. В судовому засіданні встановлено, що написання заяви до органів влади відповідачем [PERSON] не мало на меті поширення недостовірної інформації, а було лише способом захисту своїх немайнових прав відповідачем, що не було спростовано. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року у випадку, коли особа, звертається, відповідно до ст. 40 Конституції України, зі зверненням або особисто до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, щодо зобовязання розглянути звернення, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Таким чином позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON], суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Щодо викладених в первісному позові висловлювань на адресу [PERSON] «хворобливо-маразматичне ствердження», «явно нездорову уяву», «за вчинення проти нього неправомірних дій», судом встановлено. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009р. про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи зі змінами та доповненнями, інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту честі, гідності чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Як вбачається зі змісту позовної заяви, наведені в ній висловлювання є оціночними судженнями [PERSON], критичною оцінкою певних фактів і недоліків. Звернення [PERSON] із позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації до суду який наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактичною метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи. Судом не встановлено, що фактичною метою звернення [PERSON] до суду було приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом з тим, відомості, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію повинні містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації, а саме інтимної сфери, професійної діяльності; містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК. Таким чином, з урахуванням викладеного, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] стосовно спростування відомостей, які порочать його честь, гідність та ділову репутацію у точно такий спосіб, яким була поширена інформація та офіційно вибачитись перед ним та стягнення моральної шкоди не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed