Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-22 00:00:00

05 вересня 2012 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого послався на те, що 27 листопада 2007 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позивач, як позичальник, отримав кредит у сумі 7\\~000,00 гривень, зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених договором, сплативши 2% на місяць (24% річних) за користування кредитом. В подальшому, відповідач в односторонньому порядку з 15 травня 2008 року збільшив відсоткову ставку до 26,40% річних, а з вересня 2008 року до 30% річних, не надіславши позивачу про це листа у строки, передбачені законом. Окрім того позивач зазначив, що всупереч досягнутим домовленостям, викладених в кредитному договорі, відповідач незаконно встановив та нарахував щомісячну комісію у розмірі 50,00 гривень та разову комісію у розмірі 250,00 гривень. Також, в порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору, відповідач незаконно встановив відсоткову ставку простроченої заборгованості у розмірі 60% річних, нарахування яких почалось з першого дня отримання кредиту. Посилаючись на викладені обставини, вказуючи, що відповідач нараховує заборгованість позивачу за кредитним договором виходячи з підвищеної відсоткової ставки, відсоткової ставки простроченої заборгованості, з урахуванням комісій, які не були передбачені умовами кредитного договору, позивач просив суд визнати недійсними односторонні зміни кредитного договору, укладеного між сторонами щодо підвищення поточної відсоткової ставки з 24% до 30%, визнати недійсними односторонні зміни кредитного договору, укладеного між сторонами щодо встановлення відсоткової ставки простроченої заборгованості у розмірі 60% річних, визнати недійсним встановлення разової комісії за кредитним договором, укладеним між сторонами у розмірі 250,00 гривень, визнати недійсним встановлення щомісячної комісії за кредитним договором, укладеним між сторонами у розмірі 50,00 гривень, визнати припиненим дію кредитного договору, укладеного між сторонами з 27 листопада 2009 року, оскільки, на думку позивача, кредитним договором унормовано, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки, який встановлений у 2 роки (а.с.3-5). 23 листопада 2012 року позивач у судове засідання по справі не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з позовними вимогами, викладеними у позовній заяві, позивач просив розглядати справу за його відсутності. 23 листопада 2012 року представник відповідача в судове засідання по справі не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Також надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 27 листопада 2007 року між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, було укладено кредитний договір б/н (а.с.6), за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 7\\~000,00 гривень, зобов`язавшись його повернути в порядку та на умовах, визначених договором, сплативши 24% річних за користування кредитом, виходячи з розрахунку 2% на місяць. Судом встановлено, що відповідачем в односторонньому порядку з 15 травня 2008 року по 22 травня 2008 року було збільшено розмір відсоткової ставки за вказаним кредитним договором до 26,40% річних. З 10 червня 2008 року відповідач знову в односторонньому порядку збільшив розмір відсоткової ставки за вказаним кредитним договором до 26,40% річних, а починаючи з вересня 2008 року ставка була підвищена до 30% річних. Дані обставини підтверджуються копією детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, наявною в матеріалах справи (а.с.7-9). Судом встановлено, що відповідачем також була встановлена та нарахована відсоткова ставка простроченої заборгованості у розмірі 60% річних, що підтверджується копією детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, наявною в матеріалах справи (а.с.7-9). У судовому засіданні встановлено, що відповідачем була встановлена разова комісія за кредитним договором у розмірі 250,00 гривень та щомісячна комісія у розмірі 50,00 гривень, що підтверджується копією детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, наявною в матеріалах справи (а.с.7-9). Суд, дослідивши умови кредитного договору, укладеного між сторонами по справі, дійшов висновку, що всі перелічені вище дії банку не були передбачені умовами кредитного договору від 27 листопада 2007 року. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України встановлено, що різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі. Дотримання встановленої законом форми правочину, як однієї з обов`язкових умов визнання правочину чинним, передбачено ст.203 ЦК України. Згідно ст.ст. 651, 652, 654 ЦК України, зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку»№ 661-VI від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності 09 січня 2009 року, Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1. Згідно норми \\~ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентів за кредитним договором не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічне положення щодо заборони банку змінювати розмін процентною ставки за кредитним договором в односторонньому порядку викладене в ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність`в редакції Закону № 661-VI від 12 грудня 2008 року. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визначення такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Нормою ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Так, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про поновлення його порушених прав шляхом визнання дій банку, які не були обумовлені кредитним договором, недійсними. Проте, суд не може взяти до уваги дану позицію сторони позивача, як таку, що ґрунтується на вимогах закону, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає такі способи захисту цивільних прав та інтересів як визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Аналізуючи зазначені норми законодавства в контексті виниклих правовідносин, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав та його інтересів шляхом визнання дій банку недійсними є невірним, оскільки належною правовою оцінкою дій відповідача є правомірність чи неправомірність його дій. Натомість, недійсність, як окремий спосіб поновлення прав у судовому порядку, за нормами ст. 215 ЦК України, може застосовуватись лише до правочинів, кваліфікуючи його сутність, що є відмінним від оцінки дій банку, про що просить позивач у своєму позові. Така позиція суду також знаходить своє підтвердження в п. 28 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»№ 5 від 30 березня 2012 року, яким унормовано, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення відсоткової ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України, у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку»№ 661-VI від 12 грудня 2008 року, яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої відсоткової ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових акті, всі рішення банку в будь-якій формі щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку є неправомірними з 10 січня 2009 року. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк`в частині визнання недійсними односторонні зміни кредитного договору щодо підвищення поточної відсоткової ставки з 24% до 30%, визнання недійсними односторонні зміни кредитного договору щодо встановлення відсоткової ставки простроченої заборгованості у розмірі 60% річних, визнання недійсним встановлення разової комісії за кредитним договором у розмірі 250,00 гривень, визнання недійсним встановлення щомісячної комісії за кредитним договором у розмірі 50,00 гривень відмовити, у зв`язку з невірно обраним способом поновлення порушених прав. Розглянувши позовні вимоги позивача в частині визнання дії кредитного договору, укладеного між сторонами по справі, припиненою з 27 листопада 2009 року, суд дійшов висновку про необхідність відмови у їх задоволенні з наступних підстав. Так, в обґрунтування зазначеної вимоги, позивач посилається на те, що в тексті кредитного договору зазначено, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки, який встановлений у 2 роки. Проте, таку позицію позивача суд не може взяти до уваги, оскільки поняття «дія кредитного ліміту`та «дія кредитного договору» не є тотожними та мають різну правову природу. Тому підстав вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами 27 листопада 2007 року діє протягом двох років немає. Так, ст. 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконання, проведеним належним чином. За таких обставин, враховуючи вищезазначені норми законодавства, в контексті виниклих правовідносин, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами кредитний договір від 27 листопада 2007 року є безстроковим та діє до моменту повного його виконання. З урахуванням того, що доказів повного виконання позивачем своїх обов`язків по кредитному договору від 27 листопада 2007 року суду надано не було, підстав для визнання кредитного договору припиненим немає, що зумовлює відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за можливе судові витрати у справі понесені позивачем при звернення до суду у сумі 110,00 гривень покласти на останнього. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed