Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-29 00:00:00

Позивач в позовній заяві стверджують, що в м. Балті по вул. Ярославського № 22, на земельній ділянці площею 1341 кв. м був розташований житловий будинок з господарськими будівлями, який вона купила у [PERSON] 20.10.2011 року за 35\~000 грн. Оскільки будинок був старий, вона його демонтувала і на цій земельній ділянці побудувала два житлових будинку №20 і № 22, але отримати документ, який би посвідчував її право на ці будинки вони не може, оскільки з [PERSON] договір купівлі-продажу не посвідчила у нотаріуса, так як [PERSON] захворіла і не могла приїхали до нотаріуса, тому вона не змогла отримати відповідні документи на перебудову цього будинку і на здачу їх в експлуатацію, тому вона вимушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не зявилася, однак направила суду клопотання про розгляд справи без неї, а також в заяві просить задовольнити її позов і дала свою згоду на розгляд справи без відповідача, якщо та не зявляться в судове засідання. Відповідач в судове засідання не зявилася і направила суду клопотання про розгляд справи без неї. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним. Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вул. Ярославського № 22 в м. Балта Одеської області, на земельній ділянці площею 1341 кв. м. належав на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.10.2009 року, що цей будинок був переобладнаний в два будинки за №№ 20 і 22., рішенням № 93 Балтської міської ради від 02.04.1987 року про виділення земельної ділянки в безстрокове користування для індивідуального житлового будівництва, паспортом на будівництво, виданим архітектором Балтського району від 17.04.2002 року, Типовим договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 11.03.2002 року, актом виносу в натурі меж земельної ділянки, актом здачі в експлуатацію будинків. Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по вул. Ярославського № 22 в м. Балта Одеської області, на земельній ділянці площею 1341 кв. м 20.10.2011 року, згідно якого відповідач продав, а позивач купила вищевказаний будинок за 35000 грн. Відповідно до розписки, написаної [PERSON], вона отримала від позивача вищевказану суму грошей і взяв зобовязання оформити угоду належним чином. Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила в клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має. Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом. Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України). За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом. Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові. Як встановлено ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між [PERSON] і [PERSON] ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 20 жовтня 2011 року між [PERSON] і [PERSON]. Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону. За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 20.10.2011 року між [PERSON] і [PERSON] (ч.3 ст.334 ЦК України). Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на який вони розміщені. Відповідно до ст..375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, право власника на забудову здійснюється ним за умови дотримання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, а згідно з ч.3,5 ст.378 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, на вимогу власника земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що самочинно збудовані позивачами будівлі відповідають передбаченим законодавством нормам і правилам, не перешкоджають іншим особам і не порушує права інших осіб. Вище викладені обставини дають суду підстави вважати, що позивачі мають законне право володіти, користуватися, розпоряджатися самочинно збудованим нерухомим майном. На підставі викладеного,

Outcome: approved