Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що з 06 жовтня 2008 року по 27 квітня 2010 року працювала на посаді менеджера з постачання КП «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій». Наказом № 92 від 27 квітня 2010 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення і до цього часу відповідач не виплатив заробітну плату за період з вересня 2009 року по квітень 2010 року в сумі 12326,93 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з вересня 2009 року по квітень 2010 року в сумі 12326,93 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Відповідач на неодноразові виклики у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 06 жовтня 2008 року позивача прийнято на посаду менеджера з постачання КП «Київський завод алюмінієвих будівельних конструкцій». 27 квітня 2010 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ч.І ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.І ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень ст.ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з позовом про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а з позовом про стягнення належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Беручи до уваги наведене та враховуючи, що відповідач не довів факт розрахунку з позивачем, а також на вимогу суду не надав д овідку про заборгованість по заробітній платі, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості по зарплаті в сумі 1232,6,93 гри., виходячи з суми вказаної у розрахункових листах, наданих позивачем. З матеріалів справи вбачається, що повивач була звільнена з роботи 27 квітня 2010 року. У порушення вимог ст. 116 КЗпП України належна їй заробітна плата в цей день виплачена не була. Отже, про порушення свого права позивачу стало відомо 27 квітня 2010 року. Проте з позовом до суду вона звернулася тільки 15 лютого 2012 року, пропустивши встановлений ст. 233 КЗпП України строк. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, оскільки позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду і підстав для його поновлення по справі не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial