Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-04 00:00:00

В листопаді 2011 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача - ТОВ «Епіцентр К», в обґрунтування якого вказав наступне. 29.01.2010 р. в м. Миколаєві, в авто-гаражному кооперативі «Південний», відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], та належного відповідачу автомобіля [NUMBER]. Позивач має доручення на право експлуатації, управління, технічне обслуговування та розпорядження автомобілем [NUMBER], а автомобіль [NUMBER] належить відповідачу і керував ним водій цього підприємства - [PERSON] В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини [PERSON], автомобіль позивача отримав механічні ушкодження, а позивачу була спричинена матеріальна та моральна шкода. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути на його користь з відповідача: -матеріальну шкоду у розмірі - 7 435,70 грн., яка складається із 5 667,41 грн. вартість ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням індексу інфляції споживчих цін за 2010-2011 роки, та 3% річних за прострочення виконання зобовязання; -моральну шкоду у розмірі - 10 000 грн., яка виразилась у його моральних стражданнях через те, що автомобіль був єдиним джерелом його заробітку, і позивач не мав можливості заробляти на життя та утримувати свою сімю; -витрати на правову допомогу у розмірі - 2 500 грн.; -сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі - 188,20 грн. В судовому засідання позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд його задовольнити. Позивач суду пояснив, що його автомобіль знаходився після ремонту в авто-гаражному кооперативі «Південний», і в момент ДТП він не рухався та був технічно несправним, а тому [PERSON] фактично скоїв наїзд на цей автомобіль. В момент ДТП позивача поруч не було, його про цю подію повідомив охоронник цього кооперативу. Позивач звертався до відповідача, працівник якого скоїв ДТП, за відшкодуванням завданої шкоди в позасудовому порядку, однак керівництво відповідача не погодилось на таке. Завдану йому моральну шкоду позивач мотивував тим, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець та використовував пошкоджений автомобіль як маршрутне таксі для перевезення пасажирів, і мав для цього відповідну ліцензію. Але після того, як з вини працівника відповідача його автомобіль був пошкоджений, він не мав можливості заробляти на ньому, через що постійно морально страждав, і згодом був змушений через відсутність заробітку закрити свою підприємницьку діяльність. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, заперечував проти його задоволення через те, що відсутні докази вини їх працівника в скоєнні ДТП, а авто товарознавче дослідження пошкодженого автомобіля було проведено у відсутність їх представника. Крім цього, представник відповідача визнав, що [PERSON] на час ДТП дійсно перебував з відповідачем у трудових відносинах та працював на посаді водія-експедитора. Третя особа без самостійних позовних вимог [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що взимку 2010 року (більш точну дату він не памятає), працюючи водієм у відповідача, заїхав на територію авто гаражного кооперативу щоб відремонтувати свою машину. Погодні умови в той день були складними - на дорозі була ожеледиця і багато сніїу. Розвертаючи свій автомобіль та рухаючись в цей час заднім ходом, він скоїв наїзд на припаркований автомобіль позивача, який був не на ходу (були відсутні колеса). При цьому відстань між цими автомобілями була близько трьох метрів і була достатньою для здійснення маневру розвороту. Після скоєння наїзду [PERSON] визнав свою провину, та не повідомив органи ДАТ, залишивши охоронцю кооперативу свої контактні дані, з метою мирного вреіулювання конфлікту. Крім цього він пояснив, що своє керівництво він повідомив про ДТП, однак йому було запропоновано самому врегулювати цю ситуацію. Заслухавши пояснення сторін, представників, третьої особи та свідків, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню через наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач - [PERSON] на час ДТП мав повноваження на право експлуатації, управління та розпорядження автомобілем «ФіатДукато», 1988 року випуску, шасі No [PERSON], д/н [NUMBER], згідно доручення від 21.10.2008 року, яке було дійсне до 21.10.2011 р.Із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що автомобіль «ГАЗ 3302», 2007 року випуску, вантажний фургон, д/н [NUMBER] належить відповідачу по даній справі - ТОВ «Епіцентр К». 29.01.2010 року в авто-гаражному кооперативі «Південний», відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], та належного відповідачу - автомобіля [NUMBER], яким керував водій цього підприємства [PERSON] Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з вимогами ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.І ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Виходячи із змісту цієї норми вбачається, що на виникнення: обовязку володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодувати шкоду, завдану його працівником не впливають наступні обставини: в який час було вчинено заподіяння шкоди (службовий чи неслужбовий); чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обовязків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях. В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із відповідними змінами) вказано, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, зберіганню предметів, речовин і інших обєктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Аналогічні положення містяться і у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2 від 30.03.2012 р. «Про узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках». Сторонам по справі суд розяснивположення ст. 133 ЦПК України щодо їх права заявляти клопотання про забезпечення доказів, зокрема, про можливість призначення по даній справі відповідної експертизи. Однак такого клопотанняжоднаізсторін не заявила, через що суд розглядає справу на підставінаявних у ній доказів. Факт дорожньо-транспортної пригоди підтверджується наявними в матеріалах справи: -актом від 03.02.2010 р., складеного очевидцями ДТП [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; довідкою, виданою ВОМДТП ДАІ; розпискою, написаною [PERSON] від 05.02.2010 р., в якій він визнає свою вину в скоєнні ДТП та зобовязується відремонтувати пошкоджений автомобіль в строк до 03.04.2010 р.; копією рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 18.03.2011 р.(цивільна справа № 2-494/2011). Крім цього, допитаний судом в якості свідка [PERSON], який був очевидцем ДТП, суду пояснив, що в той день, коли сталася дорожньо-транспортна подія, він був черговим охоронцем в АГК «Південний». Погодні умови цього дня були складними - було багато снігу та ожеледиця. Автомобіль «Газель», яким керував [PERSON], заїхав на територію цього кооперативу для того, щоб відбуксирувати інший автомобіль. При цьому, під час здійснення розвороту свого автомобіля, [PERSON] розмовляв по мобільному телефону та їхав заднім ходом, і проявивши неуважність за кермом, здійснив наїзд на автомобіль позивача, який стояв припаркований біля гаража, хоча відстань для здійснення розвороту була цілком достатня.Внаслідок наїзду автомобіль позивача отримав ушкодження задньої бокової частини. Сам [PERSON] визнав свою провину в скоєнні ДТП та залишив свідку свої контактні дані для того, щоб відшкодувати збитки власнику ношкоджєного автомобіля. Також свідок пояснив суду, що працівників ДАІ викликали тоді, коли позивач прийшов до своєї машини. Із відповіді УДАІ УМВС України в Миколаївській області № 9/4389 вбачається, що 14.10.2010 р. за фактом даної ДТП, у відношенні [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, і адміністративні матеріали були направлені до Снігурівського районного суду Миколаївської області для розгляду. На неодноразові запити суду до Снігурівського районного суду Миколаївської області, були отримані відповіді про те, що адміністративна справа відносно [PERSON] за протоколом від 14.10.2010 р. за ст. 124 КУпАП до цього суду не надходила. Разом із цим, відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення само по собі не свідчить про відсутність підстав для цивільно- правововї відповідальності за завдану шкоду. Розмір матеріальної шкоди, яка була завдана позивачу внаслідок ДТП підтверджується висновком авто товарознавчого дослідження № 94-10, із якого вбачається, що розмір матеріальної шкоди із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу комплектуючих автомобіля, становить - 3 922,65 грн. Однак вимоги позивача щодо відшкодування йому шкоди з урахуванням індексу інфляції споживчих цін за 2010-2011 роки, та 3% річних за прострочення виконання зобовязання суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Дія частини 2 ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач, - передбачає обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора платити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, не розповсюджується на правовідносини, що виникають у звязку із заподіянням шкоди, і може застосовуватись лише при порушення зобовязання за договором. Частиною 1 ст.23 ЦК України гарантоване право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пункт 3 ч.2 ст.23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин, із врахуванням обставин справи суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка була спричинена позивачу внаслідок ДТП має бути встановлений в розмірі 1 000 гривень і стягує їх з відповідача на користь позивача. Представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували вищевикладені висновки суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням розміру задоволених позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених ним судових витрат 57 грн. судового збору, 756 грн. витрат на правову допомогу. При визначенні розміру витрат на правову допомогу суд враховує положенняст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витратна правову допомогу у цивільнихта адміністративних справах» N 4191-VI від 20.12.2011 року.

Outcome: partial