Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-08 00:00:00

19 березня 2012 року [PERSON], діючи від імені та в інтересах позивача [PERSON], звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що 02 липня 2008 року помер [PERSON], який є сином позивача та її чоловіком, батьком відповідачів у справі, постійно проживав в [INFO]. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частки зазначеної квартири, а також 1/2 частки квартири [ADDRESS], яку було придбано ним спільно із дружиною під час перебування у зареєстрованому шлюбі із нею на підставі біржової угоди № 28803 від 13.12.2000 року. За умовами угоди продавець отримав грошові кошти, а покупець правовстановлюючі документи на квартиру, якою користується по сьогодення. Спадкоємцями за законом першої черги є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім. Свідоцтво на 1/4 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] було отримано. Однак, через те, що біржова угода на квартиру [ADDRESS] була оформлена на імя покупця [PERSON], вона не була включена до спадкової маси. Вважаючи, що дана нерухомість належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 її частку. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, в остаточній редакції яких просила: визнати дійсним біржовий контракт № 28803 від 13.12.2000 року, на квартиру [ADDRESS], укладений на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями [PERSON] і [PERSON], з одного боку, та покупцем [PERSON], з іншого; визнати за [PERSON] та [PERSON] прав спільної власності на дану квартиру по 1/2 її частку за кожним; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку даної квартири. 11 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначили, що [PERSON] та [PERSON] з 10.02.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Фактично шлюбні та сімейні стосунки між ними було припинено з 1999 року та з цього часу проживали окремо. 02 липня 2012 року [PERSON] помер, після чого його мати [PERSON] обіцяла виділити частку майна, що належала її синові, його синам, однак цього не зробила. Квартиру [ADDRESS] було придбано [PERSON] за рахунок коштів, наданих їй матірю [PERSON], які складалися з частки її особистих заощаджень та з частки коштів, отриманих у борг під послідуючий продаж належної їй квартири [ADDRESS], а тому в сенсі ст. 57 СК України квартира є її особистою приватною власністю. Крім того, [PERSON] безпідставно утримує у себе оригінал свідоцтва про шлюб, який відмовляється повернути, а також відмовляється надати доступ технікові БТІ до квартири [ADDRESS], чим чинить перешкоди [PERSON] у оформлені ним спадкових прав на частку даної квартири. Також вважають, що [PERSON] пропущено строк позовної давності, початком перебігу якого вважають дату смерті спадкодавця. Просили визнати спірну нерухомість спільною власністю [PERSON] та [PERSON], зобовязати [PERSON] повернути їм оригінал свідоцтва про шлюб, а також зобовязати її надати доступ технікові БТІ до квартири з метою належного оформлення [PERSON] спадкових прав. В подальшому зустрічні позовні вимоги було уточнено, в остаточній редакції яких просили визнати спірну квартиру особистою приватною власністю [PERSON], а також зобовязати [PERSON] надати доступ технікові БТІ до квартири. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгул справи у її відсутність та за участю її представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Позов за зустрічними вимогами не визнала та пояснила, що квартиру на її дімку не може бути визнано особистою приватною власністю [PERSON], оскільки на момент її придбання і по день смерті [PERSON] вони перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується надання доступу до квартири техніку БТІ, то ані відповідачі, ані сам технік БТІ до [PERSON] із такими вимогами не зверталися, а отже остання не чинить їм жодних перешкод. В обґрунтування поважності причин пропущення строку позовної давності зазначила, що після смерті [PERSON] його мати [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових справ. Однак на той час вона не мала даних про місцезнаходження спірної квартири, у звязку із чим на протязі 2010-2011 років зверталася до суду із відповідними заявами про забезпечення доказів. І тільки після отримання відповідних відомостей вона звернулася до суду із даним позовом. Просила поновити строк позовної давності та задовольнити позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічних вимог -відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність та за участю їх представника [PERSON] Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON], яка діє за довіреностями, у судовому засіданні вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у ньому. Додатково пояснила, що коли [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, вони проживали у квартирі, належній матері відповідача [PERSON], де у них і народилося двоє синів. З 1999 року через виникаючі конфлікти вони фактично припинили шлюбні відносини, сумісного господарства не вели. Біржова угода на придбання спірної квартири ними не оспорюється. Однак квартиру придбано вже після фактично припинення шлюбних відносин та за рахунок особистих коштів [PERSON], а тому є її приватною власністю. На даний час [PERSON] перешкоджає [PERSON] у користуванні часткою квартири [ADDRESS], не надає доступу до неї, а також доступу технікові БТІ. Просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи повідомленими про час і місце розгляду справи в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, у судове засідання не прибули з невідомих причин, проте їх неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Будинком одружень міста Жданова Донецької області від 10 лютого 1988 року, актовий запис № 507 (а.с. 6). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії VІІІ-НО № 388291, виданого Орджонікідзевським райвиконкомом м. Маріуполя від 07.10.1991 року, [PERSON] народився 23 вересня 1991 року, про що вчинено актовий запис № 934. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON] (а.с. 6). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-НО № 304690, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 02.07.2008 року, [PERSON] помер 02 липня 2008 року, про що вчинено актовий запис № 923 (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, згідно із ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що передбачено ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Згідно із відомостями, наданими Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою, спадщину у встановлений законом строк після смерті [PERSON] було прийнято спадкоємцями: матірю померлого [PERSON], який видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-535 від 06.03.2009 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири [ADDRESS]; неповнолітнім сином померлого [PERSON], якому видано свідоцтво про право спадщину за реєстровим № 2-890 від 02.06.2012 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири [ADDRESS]. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні (а.с. 10, 25, 26, 45-47). 13 грудня 2000 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та покупцем [PERSON], з іншого, було укладено біржовий контракт № 28803 (договір купівлі-продажу), за умовами якого продавці зобовязалась передати у власність покупцеві нерухоме майно квартиру [ADDRESS], яка, в свою чергу, зобовязалась прийняти майно та виплатити за нього грошові кошти у сумі 22835,00 гривень (а.с. 9). Договір купівлі-продажу жилого приміщення (квартири), сторонами по якому є громадяни, укладений на товарній біржі у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1960 року), якою передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення угод цього виду. Таке ж положення міститься в ст. 657 ЦК України (в редакції 2003 року). Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON] в ході розгляду справи визнано та не спростовано той факт, що придбання квартири відбулося, продавцями було передано правовстановлюючі документи на квартиру, а нею на їх користь сплачено обумовлену грошову суму, з моменту укладення угоди [PERSON] проживає у даній квартирі і користується нею. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], не дивлячись на всі передбачені та вжиті судом процесуальні заходи, не прибули у судове засідання, а отже не спростовують наведених обставин. Отже, суд вважає встановленим, що між продавцями [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та покупцем [PERSON], з іншого, мав місце договір купівлі-продажу кватири № 42 будинку № 66 по бульвару Комсомольському в місті Маріуполі, тому як продавцями було передано майно у власність покупцеві, яка прийняла майно та виплатила за нього певну грошову суму і право власності останньої не ставилось під сумнів понад 12 років, а тому визнає його дійсним. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення закріплені змістом ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України. Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. В сенсі ж п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Допитана в судовому засідання у якості свідка [PERSON] пояснила, що є матірю відповідача [PERSON] У 1988 році остання одружилася із [PERSON] та у них народилося двоє синів. На той час вони разом проживали у належній їй однокімнатній квартирі. У звязку із матеріальними та побутовими труднощами у період 1994-1998 років вона перебувала на заробітках у м. Москві. Після повернення у неї були деякі грошові заощадження та зароблені кошти. Крім того, вона зайняла у своєї подруги [PERSON] у борг 6500 гривень, які обіцяла повернути після продажу належної їй квартири [ADDRESS]. Зазначені кошти, а також 5000 гривень особистих заощаджень та зароблені у м. Москві кошти у сумі 800 доларів вона передала у дар дочці з метою придбання нею спірної квартири. Її подруга [PERSON] померла, будь-які письмові докази щодо займу та повернення коштів у неї відсутні. На підтвердження викладених пояснень представником відповідачів [PERSON] надано копію договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 26 квітня 2001 року за реєстровим № 1-760, згідно із яким [PERSON] здійснила продаж належної їй квартири [ADDRESS]. Продаж вчинено за 10450 гривень (т. 2 а.с. 6). Як вбачається із довідки, виданої ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 01.02.2012 року, [PERSON], її сини [PERSON] та [PERSON], а також мати [PERSON], зареєстровані у [INFO] з 23 січня 2001 року (т. 2 а.с. 9). Крім того, з акту, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 02.07.2012 року, вбачається, що [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживав (т. 2 а.с. 8). Проте, зазначені докази на думку суду не підтверджують придбання [PERSON] спірної нерухомості за рахунок особистих коштів, а пояснення єдиного свідка [PERSON], яка є матірю відповідача, не можуть бути підставою для встановлення такого факту, оскільки жодних письмових доказів щодо витрачених особистих коштів, а так само обдарування доньки цими коштами суду не надано. Що стосується посилань представника відповідачів [PERSON] про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами у 1999 році, то вони на думку суду також є недоведеними та ґрунтуються виключно на твердженнях представника відповідачів, а тому не можуть бути визнані доведеними. При цьому суд не може не звернути уваги на те, що розірвання шлюбу між сторонами не ініціювалося взагалі. Таким чином, зважаючи на положення ст. 60 СК України, спірна квартира [ADDRESS], яку було придбано [PERSON] під час зареєстрованого із [PERSON] шлюбу, є обєктом права їх спільної сумісної власності. Разом із тим, відповідачами [PERSON], [PERSON]В та їх представником [PERSON] в ході розгляду справи заявлено про застосування до позову [PERSON] строку позовної давності, в обґрунтування чого зазначили, що перебіг позовної давності розпочався з дня смерті [PERSON], тобто з 02 липня 2008 року, а із позовом до суду [PERSON] звернулася лише у березні 2012 року. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно із ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З викладених позивачем, її представником пояснень та наданих ними доказів вбачається, що [PERSON], будучи особою похилого віку, від дня смерті сина [PERSON] і до 2011 року не мала достовірних відомостей про місцезнаходження спірної нерухомості та доказів щодо перебування її у власності відповідача [PERSON], її придбання останньою у період зареєстрованого із сином шлюбу тощо. Зазначені обставини підтверджено копіями судових ухвал від 08.12.2010 року, від 18.03.2011 року та від 18.04.2011 року, постановленими за наслідками розглядів звернень [PERSON] щодо витребування доказів (а.с. 69-73). Таким чином, на думку суду [PERSON] звернулася із позовом в межах встановленого ст. 72 СК України строку позовної давності, а тому питання щодо його поновлення судом не вирішується. Отже, враховуючи положення ст. 70 СК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову [PERSON], а тому з метою відновлення її порушених прав визнає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], що тягне за собою відповідне визнання за відповідачем в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] права власності на 1/4 її частки. Зустрічні позовні вимог и щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю, враховуючи наведені вище обставини, задоволенню не підлягають. Щодо зобовязання [PERSON] у наданні доступу до спірної квартири технікові БТІ, суд виходить з наступного. [PERSON] прийняв спадщину, що відкрилася після смерті його батька [PERSON], і йому було видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-890 від 02.06.2012 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири [ADDRESS]. Отже, посилання [PERSON] на наявність перешкод, що чиняться [PERSON], у оформленні ним своїх спадкових прав на нерухоме майно, є безпідставними. Вимога щодо зобовязання надати доступ до квартири технікові БТІ є такою, що не ґрунтується на Законі, а тому суд відмовляє у її задоволенні. У відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати з оплати судового збору у розмірі 214,60 гривень, а також додатково з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені нею судові витрати, повязані із опублікуванням оголошення у пресі, в сумі 158,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved