Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-26 00:00:00

28 січня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Білопільський районний сектор УДМС України в Сумській області про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить житловий будинок №7 по вул. Маяковського в м. Білопілля Сумської області, в якому з 2006 року зареєстрований його онук [PERSON] Відповідач за вказаною вище адресою жодного дня не проживав, не допомогав підтримувати житло в належному стані, на даний час [PERSON] мешкає зі своєю дружиною за адресою: м. Білопілля, вул. Гагаріна,8. У добровільному порядку останній знятися з реєстраційного обліку відмовляється, а його реєстрація у будинку порушує його права, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач звернувся з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, суду показав, що дійсно з кінця листопада 2012 року у будинку позивача не проживає, а проживає зі своєю дружиною за адресою м. Білопілля, вул. Гагаріна,8. До квітня місяця 2012 року він постійно проживав у будинку позивача, але іноді він тимчасово виїздив з постійного місця проживання на 2-3 місяці, оскільки їздив на заробітки до м. Москва Російської Федерації. Належним чином повідомлений представник Білопільського РС УДМС України в Сумській області у судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок № 7 по вул. Маяковського в місті Білопіллі Сумської області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.14). З 24 жовтня 2006 року за вище вказаною адресою був зареєстрований [PERSON], що підтверджується копією з будинкової книги та довідкою Білопільського РС УДМС України в Сумській області (а.с.7-8, 16). Згідно довідки депутата по виборчому округу № 5 [PERSON] [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO], але за вказаною адресою фактично ніколи не проживав (а.с.14). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], до неї, як депутата Білопільської міської ради, з проханням надати довідку про те, що [PERSON] не мешкає по вул. Маяковського, 7 в м. Білопілля у січні 2013 року звернувся син позивача [PERSON] Прохання своє він мотивував тим, що [PERSON] необхідно виписати з будинку. При цьому причин цьому він не пояснював. Вона виїжджала за місцем проживання позивача разом з [PERSON], опитала двох сусідів, [PERSON] та [PERSON], які підтвердили, що [PERSON] у будинку позивача не мешкав ніколи і не мешкає на даний час. Потім [PERSON] запитувала позивача, чи дійсно він хоче виписати онука. Той підтвердив, що так, але теж нічого при цьому не пояснив, чому хоче виписати онука. Таким чином, довідка нею надавалася лише з показів двох свідків та сина позивача. За достовірність показів свідків вона поручитися не може. Особисто [PERSON] взагалі не знала, чи жив [PERSON], чи ні у будинку №7 по вул. Маяковського в м. Білопілля, так як вона мешкає зовсім у іншому районі міста. Свідок [PERSON] суду показав, що мешкає по сусідству з [PERSON] У січні 2013 року до нього прийшов син позивача [PERSON] - [PERSON] і попросив засвідчити депутату той факт, що [PERSON] не проживає у будинку діда, бо він хоче виписати його з будинку, так як в ньому зараз мешкає він зі своєю сім'єю. [PERSON] депутату [PERSON] дійсно сказав, що [PERSON] ніколи не мешкав у будинку діда. Сам позивач його ні про що не просив. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює таксистом та знає відповідача [PERSON], оскільки останній неоднарозово користувався послугами служби таксі, в якій він працює. Свідок не однарозово відвозив відповідача разом з речами з залізничного вокзалу додому за адресою: м. Білопілля, вул. Маяковського,7, коли той повертався із заробітків, на які їздив до м. Москва. Крім того, весною 2012 року [PERSON] перевозив речі [PERSON] від колишньої дружини з вул. Фабричної м. Білопілля на вул. Маяковського, 7 в м. Білопілля. А у листопаді 2012 року [PERSON] допомогав перевозити речі [PERSON] з будинку №7 по вул. Маяковського на вул. Гагаріна, де [PERSON] став жити. Свідок [PERSON] суду показав, що працює дільничим інспектором міліції Білопільського РВ УМВС України в Сумській області. Близько 7-8 років знає [PERSON], так як він мешкав на тій дільниці міста, тобто по вул. Маяковського,7, яка ним обслуговується. Вулицю Фабричну свідок теж обслуговує і знав, що [PERSON] став жити там, коли одружився. З першою дружиною він розлучився і повернувся жити до діда [PERSON] А в кінці минулого року [PERSON] перейшов жити до другої дружини на вул. Гагаріна в м. Білопілля. [PERSON] з впевненістю може сказати суду, що [PERSON] завжди періодично жив по вул. Маяковського,7 в м. Білопілля. Не жив він там лише в ті моменти, коли одружився перший раз і пішов жити до дружини, коли їздив на заробітки за межі Білопільського району. Свідок [PERSON] суду показала, що раніше мешкала по вул. Маяковського, 11 в м. Білопілля, тобто поруч з [PERSON] [PERSON] останнього, тобто відповідач у справі, проживав [INFO], так як вона постійно там його бачила. При цьому бачила його у домашньому одязі, працюючим біля будинку. Таким чином, показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були спростовані твердження позивача [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] з дня реєстрації за адресою: м. Білопілля, вул. Маяковського,7, Сумської області не проживав за вказаною адресою взагалі. Підстав сумніватися у показах даних свідків у суду немає, так як сам позивач суду зазначив, що з даними особами у нього неприязних та родинних стосунків не має, підстав у них його обмовляти теж немає. Покази свідка [PERSON] суд не може прийняти до уваги, бо він є заінтересованою особою. До такого висновку суд прийшов після того, як даний свідок під час допиту в судовому засіданні зазначив, що у будинку №7 по вул. Маяковського в м. Білопілля мешкає нова сім'я, тобто син позивача [PERSON] з дружиною та дітьми, а [PERSON] хоче мати частку у цьому будинку, хоча не має на неї права. Хоча свідок [PERSON] суду і зазначив, щоб суд ці покази його не враховував, бо він оговорився. Але даний вислів свідка свідчить про те, що він з сином позивача, у якого на даний час склалися неприязні стосунки з [PERSON], перебуває у дружніх стосунках, знає про спірну ситуацію, яка склалася між [PERSON] і [PERSON], сином позивача [PERSON] При цьому в судовому засіданні сам позивач підтвердив суду, що дійсно між його сином [PERSON] та відповідачем на даний час склалися неприязні стосунки. [PERSON] на даний час проживає в [INFO], а у будинку залишився проживати його син з сім'єю. Тому [PERSON] своєю пропискою заважає сину, а не йому. А позивач лише вважає, що якщо він помре, будинок буде сину, а онук своєю пропискою в ньому буде заважати сину. Крім того, позивач суду підтвердив, що дійсно, коли відповідач розлучився з першою дружиною, то речі свої він перевіз до нього додому. Також підтвердив, що коли [PERSON], приїжджав з заробітків, то дійсно ночував у нього. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст.ст. 319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 150 Житлового кодексу України передбачає, що громадяни, які мають в приватній власності житловий будинок, використовують його для особистого помешкання та помешкання членів своєї сімї. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У відповідності з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не надав суду належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] не проживає в його будинку по вул. Маяковського, 7 в м. Білопілля більше року та будь яким чином порушує його права, пов'язані із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження будинком. Крім того, судом встановлено, що підтвердив і позивач в судовому засіданні, що своєю реєстрацією у будинку [PERSON] йому ні чим не заважає і його прав не порушує. А те, що відповідач своєю реєстрацію у будинку № 7 по вул. Маяковського в м. Білопілля заважає сину позивача [PERSON], предметом даного спору не є. А суд за межі позовних вимог під час розгляду цивільної справи вийти не може. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed