Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

У грудні 2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. В квартирі зареєстровані вона та відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. З березня 1999 року відповідачі в квартирі не проживають, особистих речей не мають, ніяких домовленостей з нею, як власником, з приводу свого проживання або реєстрації, не укладали. Оскільки реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні своєю власністю, вона вимушена нести додаткові витрати, просила суд визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, знявши їх з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, її представником [PERSON] надано заяву з проханням слухати справу за їх відсутності, просив позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про що свідчить поштові повідомлення, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Амур-Нижньодніпровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направила, надавши заяву щодо розгляду справи у відсутності їх представника, просили винести рішення на розсуд суду. Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] В спірній квартирі досі зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не проживають за адресою своєї реєстрації з березня 1999 року, що підтверджується актом Житлово-будівельного кооперативу № 378 (а.с.12). Реєстрація відповідачів в спірній квартирі перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, у звязку з чим вона звернулася до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зважуючи на норми Закону щодо права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, суд вважає, що відповідачі втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки з 1999 року не є власниками квартири, їх реєстрація перешкоджає позивачу в користуванні її власністю, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 107,30 грн.

Outcome: approved