Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням суду визнано дійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, укладений 25 липня 2008 року між нею, позивачем, та [PERSON], який є третьою особою по справі. На звернення до Головного управління земельних ресурсів КМДА щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку отримано відповідь, що зазначена земельна ділянка знаходиться у власності іншого громадянина на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2008 року. За цим договором третя особа [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] по довіреності від 26.07.08, виданої в порядку передоручення від імені [PERSON], який в свою чергу діяв на підставі довіреності від 18.06.07 продав, а [PERSON] купив земельну ділянку. Однак, на момент укладення оспорюваного договору ні [PERSON], ні [PERSON] не мали повноважень на представництво інтересів [PERSON], оскільки 01.08.08 нотаріально завіреною заявою [PERSON] припинив дію довіреності від 18.06.07, виданої на ім'я [PERSON], про що свідчить витяг з Єдиного реєстру довіреностей № 7592939 від 01.08.08. Крім цього, листом від 01.08.08 [PERSON] повідомив повіреного [PERSON] про скасування доручення. Враховуючи те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено від імені продавця [PERSON] особою, яка не мала повноважень на його укладання, просить визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином. Третя особа - [PERSON] підтримав вимоги позову. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 25 липня 2008 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] та визнано за позивачем право власності на земельну ділянку, розташовану у с. Биківня, пров. Лазурний, 21 у Деснянському районі м. Києва з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (далі по тексту земельна ділянка). Вказане рішення суду не оскаржувалось та набуло законної сили 18 листопада 2008 року. На звернення до Головного управління земельних ресурсів КМДА щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку отримано відповідь, що зазначена земельна ділянка знаходиться у власності іншого громадянина на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2008 року та державний акт на право власності на земельну ділянку знаходиться в стадії виготовлення. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2008 року третя особа [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] по довіреності від 26.07.08, виданої в порядку передоручення від імені [PERSON], який в свою чергу діяв на підставі довіреності від 18.06.07 продав, а [PERSON] купив земельну ділянку. Оспорюваний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] 04.08.08, а у Державному реєстрі правочинів зазначений договір зареєстровано лише 05.08.08 о 16:19 год. Однак, на момент укладення оспорюваного договору ні [PERSON], ні [PERSON] не мали повноважень на представництво інтересів [PERSON], оскільки 01 серпня 2008 року нотаріально завіреною заявою [PERSON] припинив дію довіреності від 18 червня 2007 року, виданої на ім'я [PERSON], про що свідчить витяг з Єдиного реєстру довіреностей № 7592939 від 01 серпня 2008 року. Крім цього, листом від 01 серпня 2008 року [PERSON] повідомив повіреного [PERSON] про скасування доручення. Згідно зч. 1, 2 ст. 248 ЦК представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. Крім того, відповідно до п. 14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. N 20/5, в редакції, яка діяла на момент нотаріального посвідчення оспорюваного договору, нотаріусами при посвідченні правочинів з'ясовується обсяг цивільної дієздатності фізичних та юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладання правочинів представником перевіряються його повноваження. Відповідно до п. 42 Інструкції при укладенні правочину представником нотаріус перевіряє його повноваження за довіреністю (її дублікатом), виданою представникові, за допомогою Єдиного реєстру довіреностей у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей. За результатами перевірки справжності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Станом на 04 серпня 2008 року в Єдиному реєстрі довіреностей вже містилася інформація про припинення [PERSON] 01 серпня 2008 року дії довіреності № 21338147 від 18 червня 2007 року, виданої на ім'я [PERSON], а також довіреності, виданої 26 липня 2008 року [PERSON] на ім'я [PERSON] в порядку передоручення, а тому приватний нотаріус [PERSON] не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04 серпня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. З ст. 203), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( ч. 5 ст. 203). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має вчинятися у формі встановленій законом; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Таким чином, враховуючи те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено від імені продавця [PERSON] особою, яка не мала повноважень на його укладання та в зв'язку з тим, що укладенням даного договору порушуються права власника земельної ділянки на отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, суд дійшов висновку про доцільність визнання його недійсним.

Outcome: approved