Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи тим, він являється власником двох земельних ділянок площею 3,9718 га кожна відповідно до виданих йому державних актів на право власності на ці земельні ділянки. У грудні 2011 року він заключив договір оренди цих земельних ділянок з фермерським господарством «Єдельвейс -2007», однак звернувшись до відділу держкомзему для його державної реєстрації отримав відмову та дізнався, що ці земельні ділянки перебувають в оренді фермерського господарства «[PERSON]Г.» на підставі договору укладеним 12.04.2005 року з відповідними додатками. Посилаючись на протиправне позбавлення відповідачами права володіти його майном, просив визнати цей договір оренди землі з відповідними змінами та доповненнями від 19.01.2012 року недійсним та витребувати із чужого незаконного володіння належні йому земельні ділянки. В подальшому позивач уточнивши позовні вимоги просив визнати договір оренди землі від 12.04.2006 року з відповідними змінами та доповненнями від 19.01.2012 року недійсним з огляду не те, що відповідачами порушено відповідні положення [PERSON] України «Про оренду землі». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях зазначив, що після оформлення спадщини після смерті батьків [PERSON] отримав державні акти на дві земельні ділянки, що належали його батькам, право на які були раніше посвідчені відповідними сертифікатами. В жовтні 2010 року позивач уклав договір оренди з ф/г «Едельвейс-2007». В натурі на місцевості ці земельні ділянки були виділені 11.04.2012 року на замовлення фермерського господарства, тоді ж фактично стало відомо, що вказані земельні ділянки знаходяться в оренді у ф/г «[PERSON]Г.». Позивач не повідомляв це господарство, що він отримав відповідні державні акти на вказані земельні ділянки. Не звертався він з цього приводу і до [PERSON] РДА. Посилаючись на те, що спадщина належить спадкоємцю з моменту відкриття, вважав, що відповідачі не мали права укладати договір оренди землі між собою без згоди позивача, і фактично [PERSON] протиправно позбавили права користуватись його майном. Посилаючись на порушення відповідачами [PERSON] України «Про оренду землі», просив визнати вищевказаний договір оренди, разом із змінами та доповненнями від 12.12.2011 року, зареєстровані 19.01.2012 року у відділі Деркомзему, недійсним. Представник відповідача фермерського господарства «[PERSON]Г.» [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що укладаючи договір оренди землі №2 від 20.01.2006 року фермерське господарство діяло в межах закону, сплачуючи за період користування цими землями встановлену орендну плату до бюджету. При цьому на момент укладення договору було підтвердження із Слобідської сільської ради, що вказані земельні ділянки це невитребувані паї. Серед них були і ті, що належали батькам позивача. Про те, що позивач набув право власності на вказані земельні ділянки фермерське господарство не знало, оскільки той жодного разу не звертався з цих питань. Вони жодним чином не оспорює право власності позивача, а тому разом із [PERSON] РДА внесли відповідні зміни до договору і в теперішній час земельна ділянка, що належить [PERSON] вільна, а відповідні зміни знаходяться на реєстрації у відділі Держкомзему. Представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] позовні вимоги не визнала пояснивши, що укладаючи договір оренди землі 20.01.2006 року з ф/г «[PERSON]Г.» районна державна адміністрація діяла в межах своїх повноважень та у відповідності із законом. Позивачу після отримання правовстановлюючих документів необхідно було б звернуся до них і в цей договір були внесені відповідні зміни, однак [PERSON] цього не зробив. В теперішній час представник позивача не навів конкретних та обґрунтованих підстав на визнання договору оренди землі недійним, враховуючи те, що до цього договору 26.09.2012 року внесені відповідні зміни, оренда деяких земельних ділянок, в тому числі і ділянки позивача, припинена. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи відділу Держкомзему у [PERSON] районі при покладався на думку суду, просив справу розглянути без його участі. Представник третьої особи Слобідської сільської ради [PERSON] позов визнав, вважав, що після отримання позивачем державних актів на право приватної власності на земельні ділянки його батьків він мав право володіти ними на свій розсуд, однак таке його право було порушене відповідачами. Позивач з вказаних питань до Слобідської сільської ради не звертався. [PERSON] РДА на протязі 2011 року також не зверталась до сільради для підтвердження статусу спірних земельних ділянок. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, приходить до наступних висновків. Так, в судовому засіданні встановлено, що 19 березня 1997 року [PERSON] районною державною адміністрацією було видано два сертифікати на імя батьків позивача на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми «Україна» розміром 3,80 в умовних кадастрових гектарах кожний, без визначення меж цієї частки в натурі, зокрема [PERSON] серії СМ №0229382 та [PERSON] серії СМ №0229403. О.І., що вбачається з копій сертифікатів та свідоцтва про народження позивача. [PERSON] помер 05.10.1997 року, а [PERSON] загинула 06.01.1998 року, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть вказаних осіб. 20.01.2006 року між [PERSON] РДА та фермерським господарством «[PERSON]Г.» було укладено договір оренди землі №2 відповідно до якого орендодавець в особі [PERSON] РДА надає вказаному фермерському господарству на строк пять років у платне користування земельну ділянку загальною площею 45,37 га ріллі із земель не витребуваних паїв, яка знаходиться на території Слобідської сільської ради. Того ж числа вказана земельна ділянка була передана цьому фермерському господарству на підставі акта приймання передачі, а сам договір пройшов державну реєстрацію 12.04.2006 року за №040662700786, що вбачається з копії договору оренди, акту прийому - передачі земельної ділянки та показів представників відповідачів. До вказаної земельної ділянки ввійшли і земельні частки, право на яке мали батьки позивача, що підтверджується показами сторін, листом №35 від 16.02.2012 року відділу Держкомзему у [PERSON] районі, довідкою Слобідської сільської ради. 24.01.2011 року до вищевказаного договору оренди землі внесено зміни та зазначено, що цей договір діє до 31.12.2011 року, із збільшенням орендної плати до 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а 12.12.2011 року дію договору оренди продовжено до 31.12.2012 року, а орендну плату збільшено до 5%, що видно з додаткових угод №1 та №94, зареєстрованих у відділі Держкомзему Буринського району. 01 березня 2010 року позивач [PERSON], оформивши юридично свої спадкові права на земельні частки своїх померлих батьків, отримав державні акти на право власності на вказані земельні ділянки площею 3,9718 га кожна, які розташовані на території Слобідської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджено копіями відповідних державних актів. 01 жовтня 2010 року між позивачем та фермерським господарством «Едельвейс-2007» було укладено два договори оренди землі, відповідно до яких зазначені земельні ділянки були передані фермерському господарству в оренду строком на 49 років, при цьому передача земельної ділянки орендарю здійснюється протягом 10 днів після державної реєстрації договору ( п.20), що також підтверджується і актами передачі-прийому земельних ділянок від 01.10.2010 року та актами визначення меж земельної ділянки на місцевості. Даючи правову оцінку діям сторін суд зважає на таке. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення, або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю чи частково. Статтями 10,11,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує спір на підставі наданих доказів. Частиною першою статті 13 Конституції України встановлено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України. Статтею 2 ЗК України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносили щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, національного використання та охорони земель. Стаття 17 ЗК України встановлює повноваження місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин. Зокрема, до їх повноважень належить: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Підстави набуття права на землю передбачені ст. 116 ЗК України, якою врегульовані відносини щодо набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності. Підставою набуття права на землю в таких випадках є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах установлених цим кодексом повноважень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією, що встановлено ч.1 ст.2 [PERSON] України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ст. 13 цього [PERSON], нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження. Таке ж право районних держадміністрацій передбачено і пунктом 12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року N 122. Відповідно до вимог ст. 118 Конституції України місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В силу п.17 Перехідних положень ЗК України, сертифікати на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі на ( місцевості ) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно ст.4 [PERSON] України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Відповідно до ч.2,3 ст.125 Земельного кодексу України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Аналізуючи вказані положення законодавства суд приходить до висновку, що станом на 20.01.2006 року [PERSON] районна державна адміністрація відповідно до вимог закону та в межах своїх повноважень, на підставі розпорядження голови [PERSON] РДА №500 від 13.12.2005 року, надала в строкову оренду фермерському господарству «[PERSON]Г.» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку ріллі із земель не витребуваних паїв, уклавши відповідний договір оренди №2 від 20.01.2006 року, державна реєстрація якого проведена 12.04.2006 року за №040662700786. Позивач, обґрунтованих підстав визнання його недійсним з моменту укладення, передбачених ст.15 ЗУ «Про оренду землі», не навів та не довів цього відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України. При цьому судом встановлено, що позивач на момент укладення оскаржуємого ним договору спадкові права на спірні земельні ділянки не оформив і прав на їх використання відповідно до вимог закону не набув, у звязку з чим доводи представника позивача, що спадщина належала [PERSON] з моменту її відкриття на думку суду є безпідставними, оскільки згідно ст. 1299 ЦК право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. В даному випадку таке право виникло з моменту реєстрації отримання державних актів на право власності на земельні ділянки та виділ їх у натурі на місцевості. Разом з тим суд констатує порушення з боку відповідача [PERSON] РДА статті 13 [PERSON] України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», оскільки укладаючи договір оренди з ФГ «[PERSON]І.» орендодавець, в особі [PERSON] РДА не передбачив вимоги положення цього закону в частині дії договору до моменту отримання державних актів на право власності на спірні земельні ділянки. Таким чином з моменту отримання позивачем 01 березня 2010 року державних актів на право власності на земельні ділянки договір оренди, в частині земельних ділянок батьків позивача, підлягав припиненню, однак фермерське господарство «[PERSON]І.» продовжувало їх використання, оскільки не було повідомлено про зміну власника. Однак судом встановлено, що станом на 26.09.2012 року відповідачем фермерським господарством «[PERSON]Г.» в досудовому порядку припинені дії щодо користування спірними земельними ділянками, які перебували у нього в оренді та належать позивачу, і в теперішній час вони є вільними, про що свідчить додаткова угода №40 між господарством та [PERSON] РДА, яка в теперішній час перебуває на реєстрації у відділі Держкомзему у [PERSON] районі та покази представників відповідача. Не заперечував вказані обставини в судовому засіданні і представник позивача. Зважаючи на те, що позивач звертаючись до суду просив захисти його право шляхом визнання договору оренди від 20.01.2006 року із змінами та доповненнями від 19.01.2012 року недійсним, що відповідало на час подання позову визначеному і ст.16 ЦК України та ст.152 ЗК України способу захисту цивільного права, але відповідачі в досудовому порядку дію договору в частині оренди спірних земельних ділянок припинили, а позивач будучи належним чином повідомленим та незважаючи на визнання судом його явки обовязковою в судове засідання по невідомій причині не явився і його представник в судовому засіданні жодних змін в частині заявлених вимог не вчинив та не навів обставин, якими б обґрунтовував продовження порушення прав позивача і після вказаній дій відповідачів, враховуючи обовязок суду вирішувати справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed