Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-23 00:00:00

25.11.2011 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач із позовною заявою, у якій обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що Артемівським міськрайонним судом Донецької області було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 7\~612,26 грн. Однак у звязку з тим, що відповідач вчасно не погасив заборгованість, позивач просить стягнути з відповідача приріст індексу інфляції та 3 проценти річних. Рішенням судів першої та апеляційної інстанції у задоволені позовних вимог було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.07.2012 року рішення судів було скасовані, а справу передано на новий розгляд. 24.01.2013 року у судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. Належним чином повідомлений відповідач про дату, місце і час розгляду справи у судове засідання не зявився, заперечення до суду не надав. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідачі належним чином повідомлені про розгляд справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до судового наказу, виданого 31.12.2010 року Артемівським міськрайонний судом Донецької області з [PERSON], [INFO], вирішено стягнути 7\~612,26 грн., у якості заборгованості за спожиту електричну енергію (а.с. 8). Позивачем у позовній заяві розраховано приріст індексу інфляції за 276 днів у розмірі 304,49 грн. та три проценти річних за 276 днів у розмірі 172,68 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умовами договору та вимогами ЦК України. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. За змістом частини першої статті 901, частини першої ст.. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням. Отже, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем на підставі договору про надання послуг з постачання електричної енергії є грошовими зобовязаннями, у якому серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отримання послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Правові наслідки прострочення боржником виконання грошового зобовязання, сплата пені, та на вимогу виконавця, суми втрат інфляції та трьох процентів річних, з урахуванням зазначених норм матеріального права, визначені сторонами і в укладеному ними договорі. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязань. При цьому суд вважає, що закріплена в пункті 10 ч. 3 ст. 20 З.У. Про житлово-комунальні послугиправова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі за № 6-68 цс 12, прийнявши Постанову 20.06.2012 року. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved