Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-10 00:00:00

03 листопада 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю " Рівнекоопсервіс" про зміну дати звільнення та стягнення грошової компеннсації за час щорічної відпустки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював в ТзОВ " Рівнекоопсервіс" електромеханіком . 01 лютого 2010 року його було звільнено з займаної посади . Рішенням Березнівського районного суду від 31 січня 2011 року його поновлено на посаді електромеханіка з 01 лютого 2010 року . 08 лютого 2011 року ним було подано заяву на ім"я директора ТзОВ " Рівнекоопсервіс" про надання щорічної оплачуваної відпустки з 09 лютого 2011 року з послідуючим звільненням за власним бажанням. . 10 березня 2011 року ним було подано заяву про здійснення розрахунку та видачу трудової книжки у зв"язку із звільненням. 28 квітня 2011 року він поштою отримав копію наказу № 2-к від 08 лютого 2011 року про звільнення з роботи з 09 лютого 2011 року , а також трудову книжку із записом про звільнення з 09 лютого 2011 року. Вказує , що його заява в частині надання щорічної відпустки не була розглянута. Просить змінити дату звільнення в наказі № 2-к про звільнення та у трудовій книжця з 09 лютого 2011 року на 07 березня 2011 року , включивши в трудовий стаж період щорічної оплачуваної відпустки, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за час щорічної відпустки. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в межах доводів позовної заяви і пояснив , що 28 квітня 2011 року він поштою отримав копію наказу про звільнення та дублікат трудової книжки з записом про звільнення з 09 лютого 2011 року , хоча правильною має бути дата 07 березня 2011 року, тобто останній день відпустки. Пояснив, що щорічну оплачувану відпустку відповідно до заяви від 08 лютого 2011 року , відповідач йому не надав, його заява про надання відпустки розглянута не була, а тому у нього залишився час невикористаної відпустки, який повинен бути врахований в загальний трудовий стаж. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився- по невідомій суду причині, повідомлений вчасно та належним чином , що підтверджується оголошенням в газеті " Вільне слово " від 03 травня 2012 року, причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження. Позивач проти цього не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював в ТзОВ " Рівнекоопсервіс" на посаді електромеханіка та 01 лютого 2010 р. був звільнений за згодою сторін. Рішенням Березнівського районного суду від 31 січня 2011 року позивача поновлено на посаді електромеханіка з 01 лютого 2010 року. 10 березня 2011 р.позивач звернувся з заявою до директора ТзОВ " Рівнекоопсервіс" , в якій просив провести з ним розрахунок та видати йому трудову книжку в зв"язку з звільненням на підставі заяви від 08 лютого 2011 року. Згідно листа ТзОВ " Рівнекоопсервіс" від 20 квітня 2011 року позивачу рекомендовано зявитися та отримати трудову книжку . Встановлено, що копію наказу про звільнення позивач отримав 28 квітня 2011 року, згідно довідки № 13 від 29 квітня 2011 року , виданої ТОВ " Рівнекоопсервіс" , дублікат трудової книжки / замість втраченого отригіналу/ позивач отримав 29 квітня 2011 р. Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки відповідачем не надано доказів того, що позивач відмовився від своєчасного отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення , а вбачається безпідставна затримка її видачі та видача лише після звернення позивача до відповідача, суд вважає доведеним факт затримки у видачі трудової книжки та наказу про звільнення з вини відповідача. Як роз'яснено в п.6 Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення" № 11 від 29.12.1976р. встановивши , що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав. Судом враховуються як поважні причини такі, що пов'язані з об'єктивними непереборними , істотними труднощами для позивача [PERSON] на вчинення дій по зверненню з позовом до суду. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Суд прийшов до висновку, що сукупністю доказів підтверджується те, що про порушення свого права на отримання трудової книжки [PERSON] дізнався 28 квітня 2011 року. Ураховуючи, що з моменту коли позивач дізнався про порушення права на своєчасне отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення - 28 квітня 2011 року до дня звернення його до суду за захистом свого порушеного права 03 листопада 2011 р. минуло більше шести місяців і позивач не надав доказів поважності причин пропуску вказаного строку, зазначене є підставою для відмови в позові у зв'язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин.. Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, то судом встановлено, що наказом № 4-к від 01 лютого 2010 року [PERSON] було звільнено з роботи за згодою сторін . Рішенням Березнівського районного суду від 31 січня 2011 року [PERSON] поновлено на роботі з 01 лютого 2010 року , стягнуто з ТзОВ " Рівнекоопсервіс" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи з 01 лютого 2010 року по 31 січня 2011 року. Наказом № 2-к від 08 лютого 2011 року [PERSON] звільнено з займаної посади електромеханіка 6 розряду за власним бажанням з 09 лютого 2011 року, проте компенсація за невикористану відпустку виплачена не була. Відповідно до ст.3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Згідно ст.24 ч.1, ч. 3 Закону України «Про відпустки»у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. Статтею 2 Кодексу Законів про працю України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Із ст. 83 ч.1 Кодексу законів про працю України вбачається, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Відповідно до ст. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Із п. 23 п.п. 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 вбачається, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 Кодексу законів про працю України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Згідно п. 23 п.п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13, якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки". Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Відповідно до ст. 2 Закону України " Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати , додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями , компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Як вбачається із матеріалів справи позивач працював на посаді електромеханіка ТзОВ " Рівнекоопсервіс" , де під час перебування у трудових відносинах з відповідачем не використав дні щорічної відпустки за відпрацьований період , а тому з метою захисту соціальних прав та інтересів [PERSON] , суд вважає, що у відповідності до положення ст. 83 ч.1 Кодексу законів про працю України та ст. 24 ч.1, ч. 3 Закону України «Про відпустки»позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають до задоволення. Згідно довідки про доходи № 2 від 28 січня 2011 року, виданої ТзОВ " Рівнекоопсервіс" середньомісячний заробіток [PERSON] становить 1891 гривень 18 коп. Середньоденна заробітна плата становить 1891,18 гривень : 42 робочих днів =45,03 гривень. Відповідно до ст.. 6 Закону України Про відпусткищорічна відпустка складає 24 календарних дні . Тобто компенсація за невикористану відпустку становить 24 дні х 45,03 грн. = 1080,72 грн. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення , а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 1080,72 грн. , в решті частині позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial