Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-12 00:00:00

Позивачки [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду до відповідачів із зазначеним позовом, вказавши, виконкомом Маріупольської міської ради прийняте рішення від 17.03.2004 р. №113 «Про затвердження переліку обєктів нежилих приміщень, що знаходяться в міській комунальній власності та підлягають передачі в оренду», згідно якого самостійним обєктом нерухомості визнане нежитлове приміщення літ.А/п, (приміщення № 73, кімнати 12 та 13), розташоване в будинку 111-а по пр.Леніна в м. Маріуполі, зазначене як підвал. На підставі вказаного рішення Маріупольське БТІ 19.12.2007 р. видало Маріупольській міськраді свідоцтво про право власності на це приміщення, а 25.01.2008 р. воно було передано [PERSON] управлінням держмайна за договором купівлі-продажу. Вважають, що вказані дії порушують їхні права та вказують на незаконне заволодіння відповідачем [PERSON] майном, яке є спільною власністю позивачок, а також [PERSON] В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що це нежиле приміщення не може бути самостійним обєктом права власності, оскільки має висоту лише 1,6 м, земляну підлогу, не має внутрішнього оздоблення, природного або штучного освітлення, дверного отвору встановлених розмірів, у ньому відсутній другий евакуаційний вихід. Крім того вказали, що вказаним рішенням та договором купівлі-продажу порушені їхні права на користування спірним приміщенням, оскільки в ньому знаходяться інженерні комунікації - вузли водопостачання та каналізації. Тому просили визнати рішення виконкому Маріупольської міської ради від 17.03.2004 р. №113 в частині внесення до переліку підвалу А/п (нежилого приміщення №73), свідоцтво про право власності від 19.12.2007р., договір - купівлі продажу від 25.01.2008 р. спірного приміщення недійсними, витребувати спірне приміщення з незаконного володіння [PERSON] у спільну власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що над вказаним приміщенням розташовані належні їм нежилі приміщення. Також просили поновити їм строк на звернення до суду за захистом їхніх прав, оскільки про продаж спірного приміщення їм стало відомо лише в 2008 р. Представники відповідачів позовні вимоги не визнали та пояснили, що спірне приміщення може бути переобладнане: висота може бути збільшена шляхом заглиблення в ґрунт, ремонтні роботи власник може виконати. Також вказали, що в спірному приміщенні не проходять комунікації до приміщень, належних позивачкам. Тому в задоволенні позову просили відмовити. Суд розглянув справу у відсутності відповідача [PERSON], який жодного разу не зявився у судове засідання, про день слухання справи був повідомлений належним чином. 3-ті особи до суду не зявилися, направили заяви про розгляд справи у їхню відсутність. Одночасно до суду звернулися з позовом [PERSON] та [PERSON] до Маріупольської міської ради, управлінню міськмайна Маріупольської міської ради, [PERSON] з тими ж вимогами, а також з вимогою щодо визнання договору оренди нежитлового приміщення недійсним, вказавши, що вони є власники квартир 56 та 13 у будинку 111-а по пр.Леніна в м. Маріуполі. Наполягають на тому, що продажем [PERSON] спірного нежитлового приміщення порушені їхні права, як мешканців будинку. Посилаються на те, що це приміщення необхідно для обслуговування будинку в цілому, оскільки в ньому проходять будинкові комунікації, та визначають його як допоміжне. Про те свідчить висота цього приміщення 1, 6 м. Такі допоміжні приміщення, на їхню думку, е підлягають приватизації, а за згодою власників квартир можуть бути переобладнані у комори та передні власникам квартир безкоштовно. Суд, заслухавши сторони, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позов [PERSON]А та [PERSON] необґрунтований та не підлягає задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 7.07.2004 р. належать нежилі приміщення №№ 68, 69, 70, розташовані в нежилій прибудові літ.А-1-1 будинку 111-а по пр. Леніна в м. Маріуполі, що становить 12/100 частки, позивачці [PERSON] на підставі договору дарування від 19.10.2006 р. належать 14/1000 частки, [PERSON] на підставі договору дарування від 19.10.2006 р. - 6/1000 , [PERSON] на підставі договору дарування від 20.11.2009 р.- 1/100 частки вказаної будівлі (а.с.6, 89). Позивачі [PERSON] та [PERSON] проживають та є власники відповідно квартир 13 та 56 вказаного будинку (т.2, а.с.131). 17.03.2004 р. ВК ММР прийняте рішення №113 «Про затвердження переліку обєктів нежилих приміщень, що знаходяться в міській комунальній власності та підлягають передачі в оренду», яким до вказаного переліку включено підвал А/п (нежиле приміщення №73), розташований в будинку111-а по пр. Леніна в м. Маріуполі (т.1, а.с.152). На підставі зазначеного рішення 19.12.2007 р. на вказане приміщення ММР було видане свідоцтво про право власності, яке було зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.01.2008 р. (т.1, а.с.109). Між управлянням міськмайна ММР та [PERSON] 25.01.2008 р. був укладений договір купівлі-продажу спірного приміщення (т.1, а.с.11). З висновку будівельно-технічної експертизи від 03.09.2012 р. вбачається, що спірне приміщення не відповідає п.п.3.1, 3.21, 4.15а, 7.1 ДБН В.2.2-9-99 «Громадські будівлі та споруди», п.п. 5.13, 5.16 ДБН В.1.1.-7-2002 «Пожежна безпека обєктів будівництва», тому не може бути окремим громадським нежилим приміщенням чи обєктом нерухомості, а є технічним підпіллям (технічним поверхом), оскільки в ньому розташовані технічні комунікації., і може бути лише допоміжним приміщенням жилого будинку з прибудовою, оскільки воно має висоту 1, 60 м, земляну підлогу, не має внутрішнього оздоблення, природного або штучного освітлення, облаштованого спуску, дверного отвору встановлених розмірів, у ньому відсутній другий евакуаційний вихід (т.2, а.с.157-160). Відповідно до ч.7 ст.41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам громадян. Суд вважає, що прийнявши рішення про включення спірного приміщення до переліку обєктів, що підлягають приватизації, ВК ММР порушив права позивачів [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є співвласниками багатоповерхового будинку, у прибудові якого це приміщення розташоване. Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Такі ж вимоги містяться у ст.39 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яка передбачає, що не підлягають приватизації допоміжні приміщення житлових будинків, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку (приміщення тепло пунктів, котельних, сміттєзбірників, коляс очних, приміщення, через які прокладені мережі комунікації, тощо). Відповідно до офіційного тлумачення Конституційного Суду України рішенні по справі № 4-рп/2004 від 02.03.2004 р. за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Згідно ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибулі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Тому суд вважає, що ВК ММР не мав права приймати рішення про включення спірного приміщення до переліку обєктів, що підлягають приватизації, та про видачу свідоцтва про право власності на спірне приміщення ММР, оскільки відповідно до вказаних положень закону право на його приватизацію мали співвласники багатоквартирного будинку, в якому воно розташоване. Відповідно до вимог ст.659 ЦК України продавець зобовязаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. Судом встановлено, що ММР не попередила [PERSON] про права співвласників багатоповерхового будинку на спірне приміщення, як допоміжне. На думку суду, продажем спірного приміщення були порушені права позивачів [PERSON] та [PERSON] на користування належними їм нежилим приміщенням, оскільки в ньому розташовані інженерні комунікації водопостачання, каналізації. Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити законам України та моральним засадам суспільства, і ця обставина згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Приймаючи до уваги наведені правові підстави, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивачів щодо визнання рішення Маріупольської міської ради, свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу недійсними. При цьому суд вважає, що укладенням договору купівлі-продажу припинив свою дію договір оренди спірного нежитлового приміщення від 18.12.2007 р., укладений між управлінням держмайна та [PERSON], тому визнає ці вимоги надлишковими та відмовляє в їх задоволенні. Як вбачається з ч.3 ст.4 ЖК України, нежилі приміщення в жилому будинку, які призначені для торгівельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним обєктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, тому, на думку суду, в даному випадку права позивачів [PERSON] та [PERSON], які є власники нежитлового приміщення №№ 68, 69, 70, тобто приміщення кафе «Червона рута», не порушені та не підлягають судовому захисту. Судові витрати у вигляді судового збору суд відносить на відповідача [PERSON] та стягує з нього на користь [PERSON] 282 грн.

Outcome: partial