Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. В підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить будинковолодіння, розташоване у місті Самборі Львівської області по вул. Чорновола, 69, за яким згідно рішення [PERSON] міської ради за №137 від 20. 03. 1980 року та рішення виконкому [PERSON] міської ради Про наслідки обміру земель забудованих кварталівзакріплена земельна ділянка площею 1395 кв.м, а відтак з 1980 року вона являється належним землекористувачем цієї землі. Починаючи з 09 грудня 1998 року, вона неодноразово зверталась з письмовими заявами до [PERSON] міської ради про передачу їй у приватну власність цієї ділянки, однак жодне рішення по даному питанні не виносилось. Натомість, рішенням згаданого органу місцевого самоврядування за № 14 від 07. 12. 2004 року на частину її земельної ділянки площею 445 кв. м без вилучення та без її згоди як належного землекористувача управлінню освіти та науки виконавчого комітету [PERSON] міської ради було видано Державний акт на право постійного користування землею. Про прийняте рішення вона дізналася у 2006 році, так як перебувала поза межами України, і з того часу зверталася у різні інстанції щодо свого порушеного права. 30. 09. 2008 року [PERSON] міжрайонною прокуратурою на це рішення було внесено протест, який 28. 10. 2009 року [PERSON] міською радою було відхилено, у звязку з чим прокуратурою в її інтересах предявлено позов про скасування вищевказаного рішення та визнання недійсним виданого на його підставі Державного акту на право постійного користування землею. Ухвалою Самбірського міськрайонного суду від 03. 03. 2011 року позовну заяву було визнано неподаною та їй повернуто. Факт незаконного вилучення в неї земельної ділянки підтверджено відповідними державними органами: постійною комісією з питань землекористування, будівництва та архітектури, [PERSON] з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області, Державною інспекцією з контролю за використанням і охороною земель, Головним управлінням земельних ресурсів у Львівській області, Державним комітетом України із земельних ресурсів. Оскільки її протиправно позбавлено права користування земельною ділянкою, просить постановити рішення, яким: - визнати недійсним та скасувати рішення ХХ сесії 1V скликання [PERSON] міської ради від 07. 12. 2004 року за № 14 Про надання земельної ділянки в постійне користування в частині передачі управлінню освіти та науки виконавчого комітету [PERSON] міської ради незаконно без її згоди, як попереднього землекористувача площею, вилученої у неї земельної ділянки площею 445 кв. м ; - визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий 28 вересня 2006 року [PERSON] освіти та науки виконавчого комітету [PERSON] міської ради; - зобовязати [PERSON] міську раду вирішити питання відповідно до вимог земельного законодавства про передачу їй у приватну власність незаконно вилученої земельної ділянки площею 445 кв. м. із врахуванням загальної площі 1395 кв. м, яка закріплена за нею. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві, і пояснила, що про оскаржуване рішення позивачка дізналася у 2006 році, так як перебувала за межами України. З того часу зверталась у різні інстанції для відновлення порушеного права, у звязку з чим з поважних причин пропустила термін звернення до суду, який просить поновити. Пояснила, що, починаючи з 1998 року, позивачка неодноразово зверталась до [PERSON] міської ради про передачу їй цієї земельної ділянки у приватну власність, однак без відповідних на це підстав у задоволенні заяви їй було відмовлено. Враховуючи, що на законних підставах позивачка тривалий час користувалась спірною земельною ділянкою, вносила за це користування відповідні платежі, без її згоди як законного землекористувача у неї не повинні були вилучати цю ділянку. Представники відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] Є та [PERSON] позову не визнали і показали, що, незважаючи на неправомірне вилучення у позивачки земельної ділянки, останньою без поважних причин пропущено термін звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] освіти та науки виконавчого комітету [PERSON] міської ради [PERSON] позову не визнав і пояснив, що земельна ділянка передана [PERSON] освіти для будівництва школи. На даний час там зведено фундамент, а відтак вважає, що інтереси дітей повинні стояти вище. Представник третьої особи [PERSON] земельних ресурсів у м. Самборі [PERSON] вважає позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення, оскільки у відповідності до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради позивачці у 1980 році було виділено земельну ділянку площею 1395 кв. м, якою вона за цільовим призначенням користувалась з 1980 року. Виділення земельної ділянки під будівництво школи повинно було проводитись за погодженням з позивачкою. Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 05. 05. 1983 року та відповідно реєстраційного посвідчення [PERSON] МБТІ від 05. 05. 1983 року позивачка [PERSON] являється власником будинковолодіння, розташованого у м. Самборі по вул. Чорновола, 69. На підставі рішення [PERSON] міської ради народних депутатів за № 137 від 20. 03. 1980 року за цим будинковолодінням згідно проведених обмірів значиться у фактичному користуванні земельна ділянка площею 2250 кв. м, з яких в належному користуванні як у землекористувача перебуває земельна ділянка площею 1395 кв. м, а решта площа лишки. Дана обставина підтверджується довідкою начальника ДПІ у [PERSON] районі від 04. 09. 2009 року, зі змісту якої убачається, що за користування цією ділянкою [PERSON] щорічно сплачує земельний податок. Вищевказане засвідчується наявними у матеріалах справи платіжними повідомленнями та квитанціями про сплату цього податку. Як убачається з листа начальника [PERSON] Державної земельної інспекції України у Львівській області [PERSON] за № 1724 від 08. 12. 2006 року позивачка являється добросовісним набувачем, жодних порушень земельного законодавства під час користування цією ділянкою не зафіксовано, а відповідно жодних приписів, клопотань та стягнень щодо неї не видавалось та не накладалось. Із заяви позивачки [PERSON] за № М 4661 відомо, що вперше 09 грудня 1998 року вона звернулася до [PERSON] міської ради про безоплатну приватизацію вищезгаданої земельної ділянки. Жодної відповіді [PERSON] міською радою їй надано не було. Згідно рішення ХХ сесії 1У демократичного скликання [PERSON] міської ради № 14 від 07 грудня 2004 року затверджено проект відведення та надано в постійне користування управлінню освіти виконавчого комітету [PERSON] міської ради земельну ділянку площею 2, 0860 га під будівництво школи на 720 учнівських місць по вул. Чорновола з присвоєнням вуличного номера 73 а, а [PERSON] міське управління земельних ресурсів зобовязано видати Державний акт на право постійного користування землею. Виданий на підставі цього рішення наявний у матеріалах справи. Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30. 09. 2008 року убачається, що із земельної ділянки позивачки без її згоди було вилучено її частину площею 445 кв. м і надано у постійне користування управлінню освіти на підставі рішення [PERSON] міської ради від 07. 12. 2004 року, чим порушено право законного землекористувача на спірну земельну ділянку. Факт незаконного вилучення даної земельної ділянки підтверджено відповідними органами, про що засвідчують наявні у матеріалах справи листи відповіді, адресовані позивачці за її зверненням: інспектора Державного архітектурно будівельного контролю [PERSON], начальника управління з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області [PERSON], першого заступника начальника інспекції Державної з контролю за використанням та охороною земель Державного комітету України із земельних ресурсів, прокурора Самбірської міжрайонної прокуратури та відповідно внесеним ним протестом на оскаржуване рішення, заступника прокурора Львівської області. Крім того, як видно з проекту відведення зазначеної земельної ділянки для будівництва школи від 12. 06. 2003 року, у ньому відсутні матеріали погодження меж із суміжними землекористувачами, що підтверджує факт вилучення земельної ділянки без згоди позивачки. Дану обставину підтвердив допитаний у судовому засіданні у якості спеціаліста начальник [PERSON] відділення Єдиного центру [PERSON] Держкомзему [PERSON] У відповідності до ч. 5 ст.116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, проводиться лише після вилучення її у порядку, передбаченому цим Кодексом. Дана норма закріплена у ст. 149 цього Кодексу, якою передбачено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органу місцевого самоврядування. Вилучення земельної ділянки проводиться за згодою землекористувача та підставі рішення Кабінету Міністрів України, [PERSON] Міністрів Автономної Республіки Крим, міської ради відповідно до їх повноважень. Як було встановлено у судовому засіданні, у відповідності до вищевказаного рішення [PERSON] міської ради без згоди позивачки як законного землекористувача у неї усупереч згаданих норм Земельного Кодексу було вилучено земельну ділянку площею 445 кв. м, чим порушене її право користування цією землею. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю. На підставі ч. 3 цієї статті одним зі способів захисту порушеного права громадян на землю є визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. Згідно ст. 155 цього Кодексу у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпоряджання належної їй земельної ділянки, такий акт визнається недійсним. Приймаючи до уваги, що оспорюване рішення не відповідає конституційним нормам та нормам земельного законодавства, воно повинно бути визнано неправомірним. Оскільки правовою підставою для видачі Державного акту на право постійного користування землею управлінню освіти та науки [PERSON] міської ради було неправомірне рішення [PERSON] міської ради, такий акт є недійсним. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] не заперечує, що управлінню освіти та науки виконкому [PERSON] міської ради без згоди позивачки було передано частину її земельної ділянки площею 440 кв.м, однак вважає, що останньою пропущено термін звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість, представник позивача [PERSON] вважає, що такий термін позивачкою пропущений з поважних причин, а тому просить його поновити. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було встановлено у судовому засіданні, позивачка у 1998 році зверталася із письмовою заявою про передачу її у приватну власність земельної ділянки, однак до 2006 року жодної відповіді не отримала. У цьому ж році дізналася про своє порушене право і зразу звернулась до [PERSON] з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області, начальника [PERSON] земельних ресурсів м. Самбора. Послідуючими її зверненнями були: Держкомзем України, Інспекція державного архітектурно будівельного контролю Міністерства будівництва, архітектури та житлово комунального господарства України. Такі її звернення були неодноразовими, про засвідчують наявні у матеріалах справи листи відповіді на ці звернення. Наступними її зверненнями були листи, скеровані у Львівську обласну раду ( вересень, 2009 рік), Секретаріат Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини(08. 11. 2008 рік, 02. 09. 2008 рік). Паралельно у вересні 2008 року позивачка звернулася до міського голови м. Самбора з заявою про відміну оспорюваного рішення., з приводу чого 17. 10. 2008 року від начальника управління земельних ресурсів м. Самбора С. Фура отримала повідомлення про те, що її письмове звернення погоджено міською радою з відділом архітектури, містобудування та землекористування і проект рішення буде подано на розгляд чергової сесії міської ради.(відповідь долучена до матеріалів справи). Крім того, вона неодноразово за захистом свого порушеного права зверталась зі скаргами у [PERSON] міжрайонну прокуратуру та прокуратуру Львівської області, у звязку з чим у листопаді 2008 року [PERSON] міжрайонна прокуратура в її інтересах в порядку ст. 171 КАС України звернулася до суду. Ухвалою Самбірською міськрайонного суду від 23. 03. 2009 року провадження у справі за позовом [PERSON] міжрайонної прокуратури до [PERSON] міської ради, де вона була залучена третьою особою, про визнання неправомірним та скасування рішення [PERSON] міської ради №14 від 07. 12. 2004 року було закрито. Весною 20010 року [PERSON] міжрайонна прокуратура звернулася з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства. Ухвалою згаданого суду від 21. 06. 2010 року заява була повернута позивачу. Дана ухвала 21. 06. 2011 року апеляційним судом Львівської області була скасована. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що позивачка в позасудовому порядку, дізнавшись про своє порушене право, намагалась його захистити, у звязку з чим з поважних причин пропустила строк звернення до суду. З тих підстав суд приходить до висновку, що у відповідності до ст.267 ЦК України право позивачки підлягає захисту, а відтак посилання сторони відповідачів на пропуск строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позову є безпідставним. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про визнання вищезгаданого рішення підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги, що на підставі даного рішення відповідачу в особі [PERSON] освіти та науки виконкому [PERSON] міської ради передано земельну ділянку площею 2,0860 га, з яких лише 445 кв. м. вилучено від позивачки, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею підлягають частковому задоволенню. Також суд вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial