Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-02 00:00:00

До Рівненського міського суду 14 березня 2012 року звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Рівненського МВ УМВС про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання. 19 квітня 2012 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю. Ухвалою Рівненського міського суду від 03 травня 2012 року зустрічна позовна заява була об»єднана в одне провадження із первісним позовом. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] заявлені ним позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку із належної йому квартири на праві власності за адресою [ADDRESS] в м.Рівне; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою [INFO] у Відділі громадянства і реєстрації фізичних осіб Рівненського МВ УМВС. Свої позовні вимоги аргументує тим, що відповідно до рішення виконкому Ровенської міської ради народних депутатів від 12 липня 1985 року №200 йому було надано у власність кооперативну квартиру за адресою [ADDRESS]. 31 березня 2004 року Виконавчим комітетом Рівненської міської Ради йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та внесено до державного реєстру права власності на нерухоме майно. Дані документи свідчать проте, що вищезазначена квартира перебуває у нього на праві приватної власності. На даний час за вищевказаною адресою зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] Рішенням Рівненського міського суду від 01 лютого 2012 року шлюб між ним та відповідачем [PERSON] розірвано. Між ними офіційно припинено подружні відносини і проживати в одній квартирі із колишньою дружиною стало неможливим через постійні провокації з її сторони відносно нього, а також неможливості ним вільно розпоряджатися своєю приватною власністю. Вже на протязі довгого строку відповідачка відмовляється сплачувати отримані комунальні послуги, а він самостійно із пенсії не може їх оплатити. Вважає, що відповідач без законних на те підстав, користується його власністю, а тому він звернувся з даним позовом до суду, який і просить задоволити. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то він вважає його необґрунтованим та безпідставним, а тому просить суд відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні відповідач-позивач [PERSON] заявлену нею зустрічну позовну заяву повністю підтримала, просить суд її задоволити та визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя, тобто її та [PERSON] встановити, що їй [PERSON] належить ? частка квартири [ADDRESS] та [PERSON] належить ? частка квартири [ADDRESS]; визнати, що їй [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири [ADDRESS] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги аргументує тим, що 28 листопада 1986 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі ЗАГС м.Рівне. Її чоловік вступив в 1985 році в Житлово-будівельний кооператив «Електроапарат» на отримання квартири [ADDRESS]. Не дивлячись на те, що відповідач [PERSON] вступив в Житлово-будівельний кооператив в 1985 році, однак пайові внески за квартиру вносилися ними, як подружжям на протязі п»яти років спільного проживання і оплата остаточна була здійснена 28 грудня 1991 року. Про даний факт свідчить довідка, видана 17 квітня 2012 року головою житлово-будівельного кооперативу «Електроапарат». 01 лютого 2012 року шлюб між ними, за позовом відповідача [PERSON] було розірвано. В звязку з тим, що вони стали чужими людьми, вона хоче, щоб квартира відповідно до ст.355 ЦК України належала їй і відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. На підставі викладеного, просить суд заявлені нею позовні вимоги задоволити, а у задоволенні первісного позову [PERSON]І, просить суд відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оцінюючи пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом не підлягають до задоволення, а зустрічний позов підлягає до задоволення частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, і дана обставина визнана сторонами, а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 листопада 1986 року. Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду. П. 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР 30.04.1985 р. № 186 встановлено, що пай внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайових внесків - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Поділ квартири в будинку ЖБК провадиться відповідно до визначених часток у праві власності на квартиру. Стаття 15 Закону України „Про власність", яка була чинна на час набуття нами права власності на дану квартиру, встановлювала, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває права власності на це майно. В судовому засіданні встановлено, що будинок по вул. Гагаріна, 3 в міст і Рівне збудований в 1985 році. Так, з оглянутої в судовому засіданні довідки № 273 від 12 січня 1993 року вбачається, що [PERSON] був членом ЖБК «Електроапарат» в місті Рівне, вул. Гагаріна, 3 та за ним закріплена трикімнатна квартири № 68. Загальна вартість квартири складає 10224 руб 54 коп., яка була повністю виплачена 28 грудня 1991 року( а.с.26 зворот.) В судовому засіданні встановлено, що перший пайовий внесок було сплачено [PERSON] згідно квитанції № 614943 від 11 червня 1984 року в сумі 3830 руб. ( а.с. 33) За таких підстав суд приходить до висновку, що 3830 руб становить третину суми від загальної вартості квартири ( 10224, 54:3= 3408, 18 руб). Судом встановлено, що решта пайових внесків за спірну кооперативну квартиру були сплачені [PERSON] в період шлюбу із [PERSON] Так, з оглянутих в судовому засіданні квитанцій про сплату пайових внесків вбачається, що продовження сплати пайових внесків почалось з 1986 року і остаточно було сплачено пайовий внесок 28 грудня 1991 року, що підтверджується довідкою від 17.04.2012 року (а.с 16) Тобто, пай за дану квартиру в повному розмірі був внесений сторонами в період їх спільного проживання та за рахунок спільних коштів і є спільною власністю подружжя. Право власності на квартиру [ADDRESS] було оформлено на підставі звернення [PERSON] в КП „Рівненське міське бюро технічної інвентаризації та було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 31.03.2004 року. Рішенням Рівненського міського суду від від 01 лютого 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано. ( а.с. 34). Аналізуючи наявні у справі документи судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була набута позивачем та відповідачем під час подружнього життя і є спільною власністю подружжя. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності і, відповідно до ст. 70 СК частки у такому майні є рівними. Відповідно до п. «б» п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України N 9, від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном, при поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні Враховуючи вищевикладене, а також те, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами підтверджено ту обставину, що [PERSON] сплатив 1\\3 вартості квартири [ADDRESS], до укладення шлюбу із [PERSON], тому суд приходить до висновку, що його частка у праві спільної сумісної власності на квартиру має бути збільшена на 1\\3. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що частка [PERSON]І.у праві спільної сумісної власності на квартиру має бути збільшена на 1\\3, а 2\\3 частки квартири мають бути поділені між сторонами в рівних долях. Згідно п. 25 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя суди вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки поділити спірну квартиру на дві окремі квартири неможливо, то суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково та за [PERSON] необхідно визнати право власності на ідеальну частку в цьому майні, а саме на 2\\3 частини квартири, а за [PERSON] на 1\\3 частини квартири без реального поділу квартири. Враховуючи, що судом вирішено спір щодо часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], а право вимоги про усунення перешкод у користуванню власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, прямо залежить від права власності [PERSON] на спірну квартиру, то позовні вимоги [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку не підлягають до задоволення . На підставі ст.146 ЖК, п.43 Примірного статуту житлово- будівельного кооперативу, а також роз»ясень Пленуму Верховного Суду України в підпункті «а», «б» п. 6 постанови від 18 вересня 1987 року №9 « Про практику застосування судам и законодавства про житлово- будівельні кооперативи» та підпункті «а» п.11 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»,

Outcome: dismissed