Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит на особисті потреби. Даний договір не відповідає вимогам закону, оскільки під час його укладення було суттєво порушено ряд вимог закону, що регулюють дані правовідносини, а саме волевиявлення позивача під час укладання договору не відповідало його внутрішній волі. До того ж в супереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» сторонами, під час укладання договору не було досягнуто істотних умов договору, про те, яку саме загальну суму з урахуванням відсотків за користування кредитом необхідно буде сплатити позивачу на рахунок відповідача. Відповідач також під час укладання договору не виконав вимоги Постанови Правління національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», де зазначено, що банки зобов'язані перед укладанням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, однак вимоги даної постанови відповідач не виконав в повній мірі. Зокрема, посилається на те, що представник банк, що укладав та підписував договір не мав службових повноважень на укладання ті підписання даного договору саме в такій редакції і саме на таких умовах На підставі заяви представника відповідача про процесуальне правонаступництво та у звязку з тим, що прерогатива визначення кола відповідачів належить позивачу, ПАТ «Дельта Банк» ухвалою суду було залучено в якості третьої особи на підставі договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами та зобов'язаннями, яке виникло на підставі кредитного договору від 23 травня 2007 року. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, посилаючись па викладене в позовній заяві та на те, що договір підписано нею, однак кошти брала інша особа. В судовому засіданні представник відповідача заперечуючи проти позову, зазначив, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту було дотримано усіх вимог чинного законодавства України. Підстави для визнання вище зазначеного договору недійсним, відсутні. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись на їх не обґрунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 11 травня 2007 p. між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 150 000 00 доларів США (еквівалент 757 500 грн.) строком до 11 травня 2022 р. зі сплатою 12,0% річних за користування кредитними коштами. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у; розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦГІК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно Пленуму Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 ЦК України. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів Цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч.3 ст.6 ЦК України ). Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або с необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із вищезазначеного кредитного договору, між сторонами було досягнуто згоди з з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо його предмету - надання кредиту в сумі 150\~000 00 доларів США (еквівалент 757 500 гри.) строком до 11 травня 2022 р. зі сплатою 12.0% річних за користування кредитними коштами, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін, як отримана сума кредиту, а також відсоткова ставка за користування кредитними коштами, а у разі прострочення строку виконання зобов'язання [PERSON], крім сплати всіх нарахованих відсотків, комісій, можливих штрафних санкцій у строк визначений договором, сплачує пеню, що передбачено кредитним договором. Підписання даних договорів є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договорів. Доводи позивача про те, що перед укладенням кредитного договору вона не отримувала від банку інформацію про умови кредитування також не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються письмовими доказами. Так, відповідно п. 8.2 підписаного позивачем кредитного договору, «підписанням даного договору Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору, що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника .... що Позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними». Умови договору містять положення щодо усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, йото обслуговуванням та поверненням, визначено строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, погоджено графік погашення кредиту, передбачена можливість дострокового повернення кредиту та його умови. При укладанні договору позивач ознайомилась з його умовами, а підписавши договір дала згоду на його укладання. З урахуванням обставин справи, суд вважає, що зміст вище зазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч.1 ст.215 ЦК України, та не підлягає визнанню незаконним. За таких обставин, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову , оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed