Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, за неодноразово уточненими позовними вимогами просила визнати [PERSON] таким, який втратив право користування житловим приміщенням в квартирі № 7, що складається з двох кімнат площею 18,0 та 19,5 кв.м., загальною площею 56,7 кв.м., в будинку № 15 по вул. Жуковського в м. Одесі; визнати право користування житловим приміщенням, площею 19,5 кв.м., розташованим в квартирі [ADDRESS], та позначеному в експлікації технічного паспорта під № 14 за [PERSON] і її неповнолітньою дочкою [PERSON]; визнати недійсними розпорядження органу приватизації № 234 від 17.01.2001 року та видане на його підставі свідоцтво про право власності від 17.01.2001 року за реєстровим №Х-1325; визнати недійсними розпорядження органу приватизації № 200954 від 12.03.2007 року та свідоцтво про право власності на житло на 150/1000 квартири [ADDRESS] на [PERSON], видане Управлінням житлово-комунального господарства і паливно-енергетичного комплексу виконкому Одеської міської ради 12 березня 2007 року за реєстраційним № 8-20400, зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН»15 травня 2007 року; зобовязати ДП «Житлосервіс»Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України»«Одеський комбінат хлібопродуктів»укласти з [PERSON] договір найму житла на склад сім'ї з двох осіб ([PERSON] і дочка [PERSON], [INFO]) на житлові приміщення кімнат площею 18,4 кв.м. та 19,5 кв.м. в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилалась на таке. Мати позивача [PERSON] у 1977 році отримала для проживання кімнату площею 18,0 кв.м. в комунальній квартирі [ADDRESS], а в 1988 році їй була надана суміжна кімната площею 19,5 кв.м. У 1991 році позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого у 1992 році у них народилася дочка. В 1993 році відповідач [PERSON] був прописаний в кімнату площею 18,0 кв.м., оскільки належних документів на кімнату площею 19,5 кв.м. ДП «Житлосервіс», на балансі якого знаходився будинок №15 по вулиці Жуковського, не видавав. У 1994 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. В січні 2001 року [PERSON], зібравши свої речі і належне йому майно, виїхав зі спірної квартири. В обґрунтування позову в частині визнання недійсними розпорядження органу приватизації № 200954 від 12.03.2007 року та свідоцтва про право власності на житло на 150/1000 частин квартири [ADDRESS] на [PERSON] посилалась на те, що відповідач за адресою вказаної квартири ніколи не мешкав, а приватизацію вчинено із порушенням вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просить у позові відмовити, звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та його вселення в кімнату 19,5 кв.м., мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 17.06.2002 року ДП «Житлосервіс»уклало з ним договір №9 «Про компенсацію витрат на утримання житлового фонду»на підставі того, що особовий рахунок на квартиру №7 за протоколом № 15 від 04.12.2000 року був розділений наступним чином: кімнату 19,5 кв.м. закріплено за ним у користування, кімнату 18,0 кв.м. за [PERSON], позивачкою [PERSON] та дочкою, а, оскільки, позивачка [PERSON]П з дочкою приватизувала кімнату 18,0 кв.м., [PERSON] отримала самостійну квартиру, він лишився проживати і користуватися кімнатою 19,5 кв.м. Втім, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] змінили замки на вхідних дверях до комунальної квартири, він не може користуватися цією кімнатою, чим порушуються його житлові права. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час та дату судового розгляду сповіщались належним чином, при цьому, суд вважає за можливе розглянути справу, давши оцінку раніше поданим запереченням відповідача на позов [PERSON], які ґрунтуються на обставинах, викладених у зустрічній позовній заяві. Справу належить розглянути у загальному очному порядку, оскільки відповідач повною мірою скористався своїми процесуальними правами, виклав свою правову позицію, надав пояснення по справі, надав докази, якими обґрунтував свою правову позицію. Представник ДП «Житлосервіс»в судове засідання не зявився неодноразово, про час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України»«Хліб Одещини»в судове засідання не зявився неодноразово, про дату, час та дату судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник [PERSON] надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також розглянути справу у його відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] надали суду заяву, якою підтвердили факт непроживання [PERSON] за адресою спірної квартири з 1993 року, зазначили, що за всі комунальні послуги сплачує [PERSON], просили розглядати справу за їх відсутності. Суд повною мірою дослідив наявні матеріали справи, надав їм всебічну оцінку, за наслідками чого вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню, позов [PERSON] таким, в задоволенні якого слід відмовити. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, показань свідків, представлених сторонами письмових доказів. І. В 1977 році мати [PERSON] [PERSON] зі складом сім'ї в дві особи її та її дочки [PERSON] (у шлюбі [PERSON]) С.П. отримали кімнату площею 18,0 кв.м., що підтверджується ордером №0655 від 21 липня 1977 року, виданого на підставі рішення виконкому №551 від 17 травня 1977 року. У 1988 році сім'ї надана у користування ще одна кімната, що звільнилася в квартирі спільного заселення (комунальній) квартирі, площею 19,5 кв.м., у користування. При цьому у подальшому питання про вилучення цієї кімнати у [PERSON] та членів її сімї уповноваженими органами наймодавця не вирішувалися, це питання не є предметом спору. У 1991 році позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], від якого у 1992 році у них народилася дочка, яка також була прописана на зазначену житлову площу. В 1993 році відповідач [PERSON] після продажу приватизованої ним квартири [ADDRESS] був прописаний на спірну житлову площу. У 1994 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Особовий рахунок на житлові приміщення кімнату 19,5 кв.м. та кімнату 18,4 кв.м відкритий на ім'я [PERSON] Таким чином наймачка [PERSON] та всі члени її сімї, в тому числі члени сімї її дочки, зокрема, й відповідач, набули рівних прав користування житлом двома спірними кімнатами в квартирі спільного заселення. При цьому їх права є рівними на користування житлом та повязуються законодавством з постійним проживанням в цьому житлі осіб та постійним користуванням ним. Як вбачається з протоколу №15 засідання профкому та адміністрації ДП ДАК «Хліб Україна»«Хліб Одещини»від 4 грудня 2000 року, було розглянуто заяву попереднього наймача спірного житла [PERSON], їй надано дозвіл на розділення особового рахунку на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON] При цьому, в тексті протоколу не визначені кімнати, які закріплено у користування за [PERSON], а яка за [PERSON], та відсутні відомості щодо інших членів їх сімей [PERSON] та [PERSON] Згідно зі ст.103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця. Відповідно до ст.104 ЖК УРСР член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого говору спір може бути вирішено в судовому порядку. У відповідності до приписів наведених норм для розділення особистого рахунку та укладення окремого договору найму житла законодавством вимагається за необхідне отримання згоди всіх членів сім'ї наймача, у цьому спорі обовязковою мала бути згода позивачки [PERSON], та вирішення питання щодо рівномірного розподілу жилої площі на кожну особу з тією умовою, щоб не було допущено порушення правил надання та користування житлом, а також правил про санітарну норму житла на одну особу. З огляду на викладене, суд вважає, що станом на січень 2001 рік в установленому законом порядку та у відповідності з встановленими правилами особові рахунки на кімнати 19,5 кв.м. та 18,4 кв.м поділені не були, окремі договори найму на кімнату 19,5 кв.м з [PERSON] та на кімнату і 18,0 кв.м. з [PERSON] не укладалися. Рішення наймодавця про поділ особовий рахунків є неправозгідним, підлягає скасуванню, а тому не може бути підставою для виникнення тих наслідків, на досягнення яких воно було спрямоване. ІІ. Таким чином, на момент приватизації спірного житла (січень 2001 рік) позивачкою [PERSON] частини квартири [ADDRESS] на спірній житловій площі кімнат 19,5 кв.м та 18,0 кв.м. фактично були прописаними (зареєстровані) [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як колишній член сім'ї наймача. З огляду на викладене, виходячи з положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно яких кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло, суд має визнати незаконними, а через це й недійсним розпорядження органу приватизації житла №234 від 17.01.2001 року та свідоцтво про право власності на житло на 145/1000 квартири [ADDRESS], видане на імя [PERSON] та [PERSON] Порушення органом приватизації житла полягає в неналежному зясуванні обєкта приватизації, оскільки у викладеній правовій ситуації належали до приватизації обидві спірні кімнати, оскільки, як зазначалося, зміна договору найму житла відбулася з сутнісними порушеннями. ІІІ. В частині позовних вимог за первісним позовом [PERSON], [PERSON] щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, які втратили право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Правилами статті 71 ЖК УРСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з гіпотезою цієї статті втрата права користування жилим приміщенням можлива тільки у випадку відсутності наймача або членів його сім'ї без поважних причин понад шість місяців. Згідно довідок про склад сім'ї та прописку, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 06.07.2001 року, [PERSON] з 1992 року, [PERSON] з 1993 року, [PERSON] з 14.11.2006 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин. Як вбачається із наданого суду акту від 05.10.2004 року, складеного мешканцями комунальної квартири №7, затвердженого ДП «Житлосервіс», [PERSON] не проживав в квартирі з січня 2001 року. Ці обставини підтверджували свідки, допитані в суді під присягою, які також заперечили факт вселення та постійного проживання в спірному житлі [PERSON] Згідно акту від 11.10.2004 року, складеного державним виконавцем ДВС Приморського РУЮ м. Одеси щодо виконання виконавчого листа про стягнення аліментів, боржник [PERSON] не проживав [INFO] з 1999 року і місцезнаходження його невідоме. Суд відкидає як неспроможні доводи відповідача [PERSON] щодо укладення ним 17.06.2002 року з ЦП «Житлосервіс»договору №9 «Про компенсацію витрат на утримання житлового фонду», оскільки наведений договір не є договором найму у розумінні положень житлового законодавства України, при цьому, відповідач ДП «Житлосервіс»листом №69 від 11 травня 2006 року підтвердив той факт, що вищенаведений договір не є договором найму житла. При цьому, позивач за зустрічним позовом [PERSON], доводячи в суді факт створення перешкод для проживання його та його дружині на спірній жилий площі сторонами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та вимагаючи вселення на спірну жилплощу, не надав суду належних доказів, що такі перешкоди йому чинилися, починаючи з січня 2001 року до часу звернення позивачки [PERSON] до суду з позовом про втрату ним права користування житлом. Відповідач [PERSON] не скористався у встановлені законодавством розумні строки своїм правом та не звернувся негайно до належного органу суду за захистом своїх порушених житлових прав. В матеріалах справи наявні звернення відповідача до начальника Приморського РОВД у м.Одесі з приводу створених йому перешкод у користуванні спірним приміщенням з вересня 2004 року від 5.11.2004 року, 5.10.2004 року тощо. При цьому, зустрічна позовна заява про усунення перешкод подана ним лише 29 квітня 2005 року. Таким чином, у відповідача [PERSON] починаючи з вересня 2004 року виникло право на предявлення позову про усунення перешкод, яким він скористався в квітні 2005 року. Втім, на час, коли відповідач звернувся до суду із відповідною позовною заявою, сплили встановлені у ст. 71 ЖК УРСР строки збереження за ним права на користування житловою площею як за тимчасово відсутніми особами. При цьому, не має правового значення відсутність судового рішення щодо втрати відповідачем права користування спірною житловою площею на момент звернення із таким позовом, оскільки у ст.71 ЖК УРСР припинення права користування приміщенням повязується саме зі спливом встановленого законом строку, а не з наявністю рішенням уповноваженого суду про таке. При цьому, суд додатково звертає увагу на наступні міркування з метою зясування дійсного змісту норм законодавства. Так, відповідно до ст.107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Враховуючи доведеність факту непроживання відповідача за адресою спірною квартири, останній втратив право користування нею з моменту вибуття з нього. Зазначене, зокрема, підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»№ 2 від 12.04.1985 року, відповідно до якого наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позов [PERSON] про усунення перешкод є поданим особою, яка втратила право користування цим приміщенням, а, отже, [PERSON] втратив матеріальне право звернення до суду із такими позовними вимогами, у звязку із чим цей позов не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання недійсними розпорядження органу приватизації № 200954 від 12.03.2007 року та свідоцтва про право власності на житло на 150/1000 квартири [ADDRESS] на [PERSON] судом враховано, що право на приватизацію житла мають особи, які постійно проживають в ньому, або з поважних причин у ньому тимчасово не проживають. Оскільки на час видання розпорядження органу приватизації щодо приватизації спірної частини квартири за [PERSON] відповідачі в спірній квартирі не проживали, причини їх відсутності суд визнав неповажними, факт вселення в спірну квартиру [PERSON] в суді не доведений, за таких обставин, розпорядження органу приватизації № 200954 від 12.03.2007 року та свідоцтво про право власності на житло на 150/1000 квартири [ADDRESS] на [PERSON], виданого Управлінням житлово-комунального господарства і паливно-енергетичного комплексу виконкому Одеської міської ради 12 березня 2007 року за реєстраційним № 8-20400 підлягає визнанню недійсним. При цьому слід враховувати, що житловим законодавством виникнення права користування житловим повязується вселенням в нього в установленому законом порядку. Відповідачка [PERSON], не вселившись в спірне житло, не набула права користування ним, а й отже, не набула й всіх похідних від цього прав, зокрема, й прав на приватизацію займаного житла. ІV. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права користування приміщенням, площею 19,5 кв.м., розташованим в квартирі [ADDRESS], суд виходить з того, що особові рахунки на дві спірні кімнати розділені у відповідності до законодавства не були, окремі договори найму житла зі сторонами не укладалися, фактичним користувачем зазначеного приміщення є саме позивачка разом із її дочкою, останньою сплачуються комунальні послуги, приміщення утримується у належному стані нею, при цьому враховуються доведення факту непроживання відповідачів у вказаному приміщенні, а також незаконність розпорядження органу приватизації щодо спірної частини квартири відносно [PERSON] Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: partial