Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-07 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 жовтня 2006 року між позивачем ТОВ «Дельта Банк», яке у теперішній час має назву ПАТ «Дельта Банк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 001-12046-121006, згідно якого [PERSON] було надано кредит в сумі 1015,30 грн. Відповідач був зобовязаний щомісячно погашати отриманий кредит та сплачувати відсотки, забезпечуючи своєчасне повернення кредиту згідно графіку. Однак відповідач не виконав в повній мірі своїх договірних зобовязань, не сплачував своєчасно отриманий кредит та відсотки, тому заборгованість відповідача перед ПАТ «Дельта Банк» склала 1368,35 грн., що складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 898,42 грн., за відсотками у розмірі 44,89 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом 425,04 грн., яку просить стягнути з відповідача [PERSON], а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 214,60 грн. Позивач ПАТ «Дельта Банк» про час, місце та день розгляду справи був повідомлений належним чином, але його представник у судове засідання не зявився, згідно позовної заяви просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причину неявки в судове засідання не повідомив, про день час та місце слухання справи був сповіщений належним чином відповідно до ст. 74 ч. 9 ЦПК України, тобто через оголошення про виклик до суду у пресі. Заяви про розгляд справи у його відсутність або про відкладення розгляду справи не надходило. Враховуючи вищевказане, суд визнає причину неявки відповідача у судове засідання неповажною, та вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК України. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка свідчить, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобовязання. Зігдно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії кредитного договору № 001-12046-121006 від 13 жовтня 2006 року між позивачем ТОВ «Дельта Банк», яке у теперішній час має назву ПАТ «Дельта Банк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу [PERSON] позивачем ТОВ «Дельта Банк» було надано кредит в сумі 1015,30 грн. Відповідач був зобовязаний щомісячно сплачувати наданий кредит та відсотки за користування кредитом, забезпечуючи своєчасне повернення кредиту згідно графіку. Строк кредитування до 11 жовтня 2008 року. Мета кредитування споживчі цілі (придбання мобільного телефону Samsung Х 680). З позовної заяви, графіку розрахунків по договору, а також з розрахунку заборгованості по кредиту видно, що відповідач здійснював сплату не в повному обсязі, у звязку з чим зявилася заборгованість, сума якої становить 1368,35 грн., що складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 898,42 грн., за відсотками у розмірі 44,89 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом 425,04 грн. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача стосовно стягнення боргу за кредитним договором № 001-12046-121006 від 13 жовтня 2006 року у сумі 1368,35 грн. через неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх договірних зобовязань є обґрунтовані. Однак, як видно з договору № 001-12046-121006 від 13 жовтня 2006 року він укладений на 24 місяці, тобто до 11.10.2008 року, при цьому останній платіж за договором відповідачем [PERSON] було здійснено 29.02.2008 року, а позивач звернувся до суду з вимогами до позивача 04.01.2013 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, враховуючи викладене суд вважає, що оскільки між позивачем та відповідачем було укладено споживчий кредит, строк дії котрого закінчився 11.10.2008 року, а з часу закінчення строку дії договору відповідачем дій відповідно до ст. 264 ЦК України, які свідчили б про визнання ним свого боргу перед позивачем, не вчинялось і тому строк позовної давності не переривався, тому позивачем пропущено встановлений строк позовної давності, передбачений ст.ст. 256, 257 ЦК України, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають залишенню без задоволення, як і вимоги про стягнення судового збору.

Outcome: dismissed