Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року відповідача [PERSON] було зобовязано повернути йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль САЗ 3507, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER] та державний номерний знак [NUMBER]. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області дане рішення Глухівського міськрайонного суду залишено без змін. Таким чином, рішення Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року набрало законної сили. Однак, щоб ухилитись від виконання рішення суду, відповідач почав безпідставно звинувачувати його у крадіжці указаних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерних знаків. Так, в скарзі, поданій ним до апеляційного суду, а також в своїх показах в прокуратурі та в державній виконавчій службі, відповідач [PERSON] вказував, що він вкрав у нього свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та номерні знаки. Однак це не відповідає дійсності, оскільки ніякої крадіжки він не вчиняв. Тому позивач просив суд визнати вищевказані відомості такими, не відповідають дійсності, принижують його честь та гідність та просив стягнути з відповідача 1800 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги та просив визнати, що поширені 27 січня 2012 року відповідачем [PERSON] в апеляційній скарзі на рішення Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року та наданих 15 серпня 2012 року поясненнях на імя в.о. начальника відділу ДВС Глухівського міськрайонного управління юстиції відомості, що він вчинив крадіжку у [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля САЗ 3507 та державних номерних знаків 243 26 СА, є такими, що не відповідають дійсності, принижують його честь та гідність. В частині відшкодування моральної шкоди свої вимоги позивач залишив без змін. Відповідач позову не визнав, пояснивши, що в провадженні Глухівського міськрайонного суду знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON]до нього про витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням суду від 25 січня 2012 року його було зобовязано повернути [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль САЗ 3507, державний номер [NUMBER] та державний номерний знак [NUMBER]. Оскільки він був не згодний із таким рішенням суду, то подав на нього апеляційну скаргу. В цій скарзі він виклав своє бачення ситуації, що склалася між ним та позивачем. Він дійсно указував, що в жовтні 2011 року, коли у нього побував позивач [PERSON], то у нього зникло свідоцтво про реєстрацію спірного автомобіля та номерні знаки на нього. Тому він висловив припущення, що цей документ та номерні знаки забрав сам позивач. Таку ж позицію він відстоював і під час розгляду справи в Глухівському міськрайонному суді. Однак, ні місцевий суд, ні апеляційний суд ці його заперечення до уваги не взяли. Потім у серпні 2012 року його викликали до відділу ДВС з приводу виконання рішення Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року. В своїх письмових поясненнях на імя в.о. начальника відділу ДВС він вказував, що виконати рішення суду він не має можливості, оскільки предмети, які він зобовязаний був повернути [PERSON] за рішенням суду, у нього відсутні. В цих поясненнях він вказав, що вони зникли в жовтні 2011 року після приходу до нього позивача [PERSON] Тому він і зробив припущення, що вищевказані предмети та документи забрав сам позивач. Однак він жодною мірою не хотів принизити честь та гідність позивача, а лише висловив своє припущення щодо місцезнаходження спірних предметів. Тому вимоги позивача він вважає повністю безпідставними. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Так, із матеріалів справи вбачається, що в провадженні Глухівського міськрайонного суду знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішенням Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року відповідача [PERSON] було зобовязано повернути [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль САЗ 3507, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER] та державний номерний знак [NUMBER]. Не погоджуючись із таким рішенням суду, 27 січня 2012 року відповідач [PERSON] подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись в ній зокрема на ті обставини, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та номерні знаки, які були предметом спору по даній справі, зникли у нього ще в жовтні 2011 року, коли у нього побував позивач [PERSON] При цьому [PERSON] висловив припущення, що їх забрав позивач.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе , членів своєї сімї , а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної розповсюдженням недостовірної інформації.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.23 ЦК України особа має на відшкодування моральної шкоди у випадку приниження честі, гідності, а також ділової репутації.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В той же час, відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини,ст.34 Конституції України, кожна особа має право на свободу виявлення поглядів. Це правило включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави. Таким чином свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити, вона також включає критику, погляди, припущення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що в апеляційній скарзі, яку відповідач [PERSON] подав на рішення Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року, ним було викладено свою позицію щодо предмета спору та висловлено своє припущення щодо можливого знаходження документів та предметів, що були предметом спору.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд вважає, що викладені у апеляційній скарзі відповідача обставини є оціночними судженнями, вони не містять в собі ні образливих висловлювань, ні наклепу на адресу позивача, а є обгрунтуванням своєї позиції щодо предмета спор і вони не можуть розглядатись як поширення відомостей, що порочать честь, гідність позивача.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Оскільки ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, при цьому оціночні судження не підлягають спростуванню чи доведенню їх правдивості, то за таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в цій частині. В той же час, судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 лютого 2012 року рішення Глухівського міськрайонного суду від 25 січня 2012 року було залишено без змін. Після набрання вищевказаним рішенням суду законної сили по ньому було відкрите виконавче провадження. В процесі його виконання, відповідач [PERSON] був викликаний до виконавчої служби, де 15 серпня 2012 року в своїх поясненнях на імя в.о. начальника відділу ДВС прямо вказав, що він не може виконати рішення Глухівського міськрайонного суду від 25.01.2012 року про повернення свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів та номерних знаків, оскільки їх вкрав сам стягувач ще в жовтні 20111 року. Відповідно до ст..297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Відповідно до ст.277 ЦК України вважається, що негативна інформація, поширена про особу є недостовірною. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду від 28.09.90 року «Про застосування законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій»до відомостей, що порочать особу слід відносити ті із них, які принижують честь і гідність громадянина з в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору дотримання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі А під поширенням недостовірної інформації слід розуміти доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. При цьому за змістом ст.62 Конституції України, ст.2 КК України, ч.1,2 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено обвинувальним вироком суду. Судом встановлено, що поширені відповідачем в своїх пояснення на адресу в.о. начальника відділу ДВС відомості, за своїм змістом є обвинуваченням позивача у вчиненні кримінального злочину. Тому ці відомості в силу вищевказаних положень Конституції, Кримінального та Кримінального Процесуального Кодексів підлягають доведенню чітко визначеними засобами доказування. Однак в судовому засіданні сам відповідач не заперечував того факту, що обвинувального вироку суду у відношенні позивача по даному факту не тільки не існує, а відповідач навіть не звертався до правоохоронних органів з приводу вчиненого позивачем [PERSON] злочину. Таким чином, суд вважає, що поширені [PERSON] 15 серпня 2012 року в своїх поясненнях на імя виконуючого обовязки начальника відділу Державної виконавчої служби Глухівського міськрайонного управління юстиції відомості, що [PERSON] вчинив у нього крадіжку свідоцтва про реєстрацію автомобіля САЗ 3507 та державних номерних знаків 243 26 СА, є такими, що не відповідають дійсності, порочить честь та гідність [PERSON] Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності особи. Оскільки діями відповідача була принижена честь та гідність позивача [PERSON], що призвело до моральних переживань позивача, то суд вважає, що позивачу дійсно була спричинена моральна шкода. Однак при визначенні розміру відшкодування цієї шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину моральних переживань позивача, що недостовірні відомості були розповсюджені лише одній особі, при цьому за характером вчиненого правопорушення позивач фактично не мав за мету саме умисно принизити честь та гідність [PERSON]. Тому враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 150 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача, що в своїх пояснення на адресу в.о. начальника відділу ДВС, він виклав своє бачення виниклої ситуації та висловив лише припущення щодо можливого заволодіння самим позивачем документами та предметами, що були предметом спору в цивільній справі. Так із змісту вищевказаних пояснень вбачається, що в них відповідач [PERSON] не просто висловив припущення щодо можливого заволодіння свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та номерними знаками самим позивачем, а прямо звинуватив останнього у вчиненні крадіжки цих документів та предметів.

Outcome: partial