Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Рівненській завод тракторних агрегатів»про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В позовній заяві позивач вказує на те, що вона працювала головним бухгалтером на ВАТ „Рівненський завод тракторних агрегатів" з 30 червня 2011 року по 01 серпня 2011 року. Звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день її звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 5912 гривень 46 копійок, в тому числі компенсація за невикористану відпустку. Відмову виплатити їй усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. На її періодичні звернення керівництво просило почекати і обіцяло виплатити заборгованість в повному обсязі, що давало їй надію на реальність отримання заробітної плати. При цьому, після її звільнення розрахунки з іншими працівниками проводились. Вважає дії відповідача незаконними, просить задоволити позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги уточнили та просять стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Рівненській завод тракторних агрегатів» на користь [PERSON] 42667,73 гривні, в тому числі 5912 гривень заборгованості по невиплаченій заробітній платі та невикористаній відпустці, 36755,24 гривень компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку. Представники ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів»позовні вимоги позивача визнали в частині стягнення невиплаченої [PERSON] заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 5912,46 гривень, в іншій частині позов заперечили. В підтвердження своєї правової позиції подали заперечення в яких вказують, що Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.12.2003 року у справі № 9/83 порушено провадження про банкрутство ВАТ «РЗТА»та видано наказ про накладення арешту на все майно та грошові кошти. 02 лютого 2004 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції [PERSON] було винесено останову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або знання його банкрутом»мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з рушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Вважають, що виплата грошових сум працівникові в разі затримки розрахунку при звільненні не входить до складової частини заробітної плати, а є штрафною санкцією на яку розповсюджується мораторій в розумінні ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або знання його банкрутом». Вважають, що вини відповідача у затримці розрахунку немає, оскільки рахунки відповідача арештовано, а отже відповідач об'єктивно не мав можливості здійснити будь-які грошові виплати. Просять відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши всі обставини справи, всебічно, повно та обєктивно дослідивши докази, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що [PERSON] працювала головним бухгалтером на ВАТ „Рівненський завод тракторних агрегатів" з 30 червня 2011 року по 01 серпня 2011 року. Звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день її звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 5912 гривень 46 копійок, в тому числі компенсація за невикористану відпустку. Заборгованість в даний час не виплачена. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно статті 97 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно ст. 24 Закону України „Про оплату праці заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже трудове законодавство України встановлює основним пріоритетом захисту трудових прав працівників першочерговість виплат заробітної плати незалежно від фінансового стану підприємства та від здійснення інших платежів та їх черговості, тому факт невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні, суд розцінює, як порушення Конституції України, Кодексу законів про працю України та порушення Закону України „Про оплату праці. Суд критично оцінює заперечення представників відповідача про те, що ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів»не мав змоги виплатити заробітну плату [PERSON] в день звільнення, оскільки існує мораторій на задоволення вимог кредиторів та рахунки відповідача арештовані. Зокрема, судом встановлено, що незважаючи на існуючий мораторій та арешт рахунків ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів», працівники підприємства отримують заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі складає декілька місяців. Отже, враховуючи те, що [PERSON] звільнена з роботи в серпні 2011 року, а існуюча заборгованість по заробітній платі в ВАТ «РЗТА»становить декілька місяців, суд вважає, що відповідач мав змогу виплатити заробітну плату. Посилання відповідача на існування мораторію, як на підставу заперечень, суд вважає безпідставними, оскільки згідно встановлено ч. 6 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Суд не вважає, що компенсації звільненим працівникам середнього заробітку за час затримки розрахунку передбачені Кодексом законів про працю України є штрафною санкцією в розумінні ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому на дані компенсації не розповсюджується мораторій, який застосовується при здійсненні процедур банкрутства на підставі ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів»компенсацію в розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати до моменту розрахунку. З довідки про заробітну плату № 61 від 08.02.2012 року виданої ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів»та копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] фактично працювала один день в червні 2011 року, цілий місяць липень та один день в серпні 2011 року. В червні місяці [PERSON] було нараховано 245,82 гривні, в липні нараховано 4916,40 гривень, в серпні було нараховано заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 750,24 гривні. Суд вважає обґрунтованим розрахунок середньоденної заробітної плати представлений [PERSON], оскільки він відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Згідно даного розрахунку середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 234,11 гривень. Кількість робочих днів з моменту припинення трудових відносин [PERSON] до моменту складання розрахунку компенсації, становить 157 днів, отже (234,11 гривень х 157 днів) = 36755,27 гривень. За таких обставин, суд вважає, що з ВАТ «Рівненській завод тракторних агрегатів»підлягає стягненню на користь [PERSON] 42667,73 гривень, в тому числі 5912,46 гривень заборгованості по невиплаченій заробітній платі та невикористаній відпустці, 36755,27 гривень компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, у відповідності до ст. 43 Конституції України, ст. 97, 116, 117, Кодексу законів про працю України, ст. 24 Закону України „Про оплату праці, ст. ст. 10, 60, 88, 130, 212, 213, 215 ЦПК України суд, -

Outcome: approved