Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ У березні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про визнання його сина [PERSON], [INFO] недієздатним та про призначення його опікуном дитини. Як підставу заяви зазначив, що він зареєстрований та проживає за адресою: м. Харків, вул. Зоряна-40, кв.-7. Має сина, [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], які народилися у шлюбі з [PERSON]. 23 грудня 2004 року шлюб розірвано. Донька залишилась мешкати з матірю, яка у жовтні 2007 року помістила [PERSON] в школу-інтернат № 11 м. Харкова з діагнозом наслідки органічного ураження ЦНС, церебрастенічний синдром. Син, [PERSON], має статус інваліда дитинства, страждає на психічний розлад, знаходиться на обліку у психіатра, неодноразово проходив стаціонарне обстеження в Харківській міській клінічній психіатричній лікарні № 3 та через хворобу не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує постійного супроводу і допомоги з боку опікунів. 28.04.2009 року на підставі рішення виконкому Московської районної в місті Харкові ради № 10327 та путівки № 202 від 06.05.2009 року сина направлено до Шевченківського дитячого будинку-інтернату, розташованого в с.м.т. Шевченкове Харківської області, де він його регулярно відвідує. На час направлення дитини до будинку-інтернату він, як батько, не заперечував, оскільки не мав постійного місця проживання та роботи, тобто не мав можливості здійснювати належні опіку та утримання сина. Вважає, що наведене вище свідчить про небажання матері опікуватися хворими дітьми, яка, крім того, має незначний місячний дохід в розмірі 1150 грн. і не має можливості доглядати двох дітей, з яких [PERSON] потребує особливої уваги. В звязку з покращенням матеріального, житлового та соціального становища, зокрема, постійного місця роботи і стабільного доходу в розмірі 2500 грн., забезпечення житлом та бажанням його матері, яка має медичну освіту допомагати, вважає, що у нього існує більше можливостей щодо утримання та опікування над сином. З огляду на наведене, просить визнати сина, [PERSON] недієздатним та призначити його опікуном. У судовому засіданні заявник та його представник підтримали заяву та наполягали на її задоволенні. [PERSON] заперечувала проти призначення батька дитини, [PERSON], опікуном сина, надавши зустрічні вимоги щодо встановлення опіки над сином з її боку, зазначивши, що [PERSON] має статус інваліда дитинства, страждає на психічний розлад, знаходиться на обліку у психіатра, неодноразово проходив стаціонарне обстеження в Харківській міській клінічній психіатричній лікарні № 3, через хворобу не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Син потребує постійного супроводу і допомоги з боку опікунів. Після розірвання шлюбу син [PERSON] знаходився на її утриманні, який 28 квітня 2009 року за згодою батьків направлений до Шевченківського дитячого будинку-інтернату. З 2004 року до теперішнього часу [PERSON] ніякої матеріальної допомоги на лікування дитини не надавав. Ті обставини, що довгий час [PERSON] не мав постійного місця проживання, постійного місця роботи і заробітку, свідчать про те, що батько не зможе належним чином утримувати та доглядати сина. Бажання приймати участь у вихованні дитини до моменту подання позовної заяви батько не мав. Згідно інформації будинку-інтернату, де перебуває син, дитина потребує постійного догляду і уваги та сама себе не обслуговує. Враховуючи інтереси дитини, вона не зверталась про призначення іі опікуном, проте, за наявності вимог батька про визначення його опікуном, просить встановити опіку над сином зі свого боку. Прокурор заперечувала проти задоволення зави, виходячи з інтересів дитини. Представник служби у справах дітей Шевченківської райдержадміністрації Харківської області полягалась на розсуд суду. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, вислухавши пояснення заявника та його представника, заінтересованих осіб, зясувавши позицію прокурора, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням , що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та не оспорюється, що у 2004 році шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], та сина, [PERSON], [INFO] /а.с. 6, 14/. Рішенням виконкому Московської районної у місті Харкові ради від 28.04.2009 року № 103/27 малолітнього [PERSON] влаштовано до будинку-інтернату системи соціального забезпечення 2 профілю /а.с. 14-15/, де він перебуває по теперішній час. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 157 цього Кодексу передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Матеріалами справи встановлено, що батьки дитини мешкають окремо, мають житлові площі, позитивно характеризуються за місцем праці та проживання, де мають належні житлово-побутові умови, мають постійний дохід, де розмір заробітної плати у батька більше /а.с. 9,10, 130, /. Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Конвенцією про права дитини (схваленою резолюцією 44/25 від 20.11.1989 року на 44-й сесії Генеральної Асамблеї ООН і ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3) і що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст. 12). Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року встановлено, що дитині, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, яка її стосується, надаються такі права, здійснення яких вона може вимагати: а) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультації та висловлювати свою думку; c) бути поінформованою про можливі наслідки врахування цієї думки та про можливі наслідки будь-якого рішення (ст. 3). У справі, яка стосується дитини, судовий орган до ухвалення рішення (зокрема): а) визначає, чи має він достатньо інформації для ухвалення рішення у найвищих інтересах дитини ...; b) якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, ... надає дитині можливість висловити свою думку; c) приділяє належну увагу думці, висловленій дитиною (ст. 6). Вище наведені норми міжнародного права в повній мірі знайшли своє відображення в ст. 27-1 ЦПК України. З огляду на психічне захворювання, [PERSON] в судове засідання не викликався. У відповідності до частини 1 статті 39 Цивільного кодексу України суд може визнати фізичну особу недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу нездатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до висновків амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 566, [PERSON] на теперішній час виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі повільної розумової відсталості. За своїм психічним станом [PERSON] не здатний розуміти значення своїх дій та керувати ними /а.с. 11-13, 43-46/. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили. Так, рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21.02.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області, комунальна установа Шевченківський дитячий будинок-інтернат про визначення місця проживання дитини, відмовлено у задоволенні позову повністю. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року вказане рішення Шевченківського райсуду залишено без змін. Згідно вимогам частини 1 статті 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. На підставі висновку комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської райдержадміністрації Харківської області № 02-31/2361 від 28.09.2012 року (протокол № 11 від 21.09.2012 року) про доцільність встановлення піклування над недієздатною особою, [PERSON], [INFO], може бути піклувальником над [PERSON], [INFO] (а.с. 90, 91). За повідомленням КУ Шевченківський дитячий будинок-інтернат № 01-04/1172 від 17.09.2012 року всі вихованці будинку-інтернату, в тому числі і [PERSON], перебувають на повному державному утриманні і плата з батьків за перебування та лікування їх дітей не справляється. Батьки [PERSON] регулярно відвідують свого сина (а.с. 146). Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Шевченківської райдержадміністрації Харківської області № 02-31/1652 від 02.07.2012 року (протокол № 6 від 27.06.2012 року) про доцільність встановлення опіки/піклування над недієздатною особою, [PERSON], [INFO], може бути опікуном/піклувальником над [PERSON], [INFO] (а.с. 149, 150). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, з врахуванням вирішення питання щодо місця проживання дитини у дитячому будинку-інтернаті, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні вимог про встановлення опіки над дитиною з боку батьків. В той же час, суд констатує, що у випадку настання змін, повязаних з діагнозом дитини щодо її місця проживання, жодна з сторін спору не позбавлена можливості ініціювання повторного розгляду питання про призначення опікуна. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, які були досліджені судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial