Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-12 00:00:00

Позивач в особі свого представника звернулась до суду з позовом до ЗМР, [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що [INFO] року помер чоловік позивача, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 26.07.1985 року Шевченківським відділом ЗАГС м. Запоріжжя. До майна, яке належало спадкодавцю на момент смерті відноситься вищевказаний житловий будинок. Окрім позивача, спадкоємицею першої черги є донька - [PERSON], яка за адресою батьків не проживає з 1982 року, про що свідчить запис в домовій книзі. Позивач зазначає, що оскільки правовідносини виникли в період дії Української РСР 1963 року, то застосуванню підлягають норми саме цього закону. Таким чином, позивач сумісним проживанням на день смерті зі спадкодавцем [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняла спадщину. Факт їхнього сумісного проживання підтверджується реєстраційними записами в домовій книзі, в паспорті та довідці. Крім того, позивач вказує, на те, що будинок та право безстрокового користування земельною ділянкою хоча і були оформлені на ім'я одного з подружжя - [PERSON], фактично на праві спільної сумісної власності належали подружжю, так як будинок був побудований в період перебування в шлюби позивача зі спадкодавцем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 13.11.1950 року міським бюро ЗАГС м. Полтави, шлюб розірваний не був. Однак позивач не може оформити спадщину та отримати у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, оскільки її померлий чоловік своєчасно не отримав свідоцтво про право власності на будинок. Представник позивача у судовому засіданні наполягає на задоволенні позову на вказаних в ньому підставах. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, проти задоволення позову у повному обсязі не заперечувала. Представник відповідача - Запорізька міська рада, представник третьої особи - реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень не надали. Представник третьої особи - Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до наданої раніше заяви просить суд розглянути справу без його участі. Суд на підставі ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, а також дослідивши інші докази, що є в матеріалах справи, суд вважає, що позов позивача підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та правовідносини. Згідно виписки з рішення виконавчого комітету Сталінської районної Ради депутатів трудящих м. Запоріжжя від 02.03.1954 року, [PERSON] була виділена земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] площею 553 кв.м для будівництва житлового будинку. Згідно договору від 23.03.1954 року на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою площею 553 кв.м, який нотаріально посвідчено, укладеному між комунальним відділом житлового управління Сталінської районної ради депутатів трудящих м. Запоріжжя в особі завідуючого відділом з одного боку, та [PERSON], що іменувався під час будівництва «забудовник», а після закінчення - «володілець» побудованого будинку згідно Указу Президіуму Верховної Ради від 26.08.1948 року. Вказаний договір зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 05.04.1954 року, про що свідчить відповідна відмітка. На підставі цього був розроблений проект будівництва та видано дозвіл на проведення робіт № 637 від 10.09.1954 року. В п. 14 вищевказаного договору вказано, що будівля, яка збудована на земельній ділянці, являється особистою власністю осіб, що її побудували. 23.03.1977 року була проведена інвентаризація даного житлового будинку, в акті по [ADDRESS] вказано, що дім належить [PERSON] [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 26.07.1985 року Шевченківським відділом ЗАГС м. Запоріжжя. Померлий [PERSON] являвся чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 13.11.1950 року міським бюро ЗАГС м. Полтави. До майна, яке належало спадкодавцю на момент смерті відноситься домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Однак у зв'язку з тим, що померлий чоловік не встиг своєчасно отримати свідоцтво про право власності на будинок, позивач не може оформити спадщину та утримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 14 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року. - нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію являються право встановлювальними документами. Згідно зі ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Статтею 529 ЦК України (в ред. 1963 р.), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 р.) спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно довідки квартального комітету № 13 від 17.01.2012 року за № 11 [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], з 1956 року і по теперішній час. Відповідач [PERSON] за адресою проживання батьків не проживає з 1982 року, про що свідчить запис у домовій книзі. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO] р. у порядку ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року), шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином судом, пересвідчись, що документи, що долучені до позову свідчать про належне володіння спадкодавцем майном, яке було побудоване на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має всі необхідні документи до законодавства, яке діяло на момент побудови цього майна, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 208, 209, 212-215, 214-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, ст. ст. 529, 549 ЦК України (в ред. 1963 року), ст. 392 ЦК України, суд, -

Outcome: approved