Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в якій просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком, який знаходиться в с. Логвин, Володарського району Київської області по вул. Шевченка, 23 та усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні вказаним житловим будинком шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку. 30 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], про розподіл майна та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Відповідно до вимог позовної заяви [PERSON] просить відмовити в повному обсязі [PERSON] в задоволенні первісного позову та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, який розташований по вул. Шевченка, 23 в с. Логвин, Володарського району Київської області. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача по первісному позову просили суд не задовольняти позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідно до наданих КП КОР «Білоцерківського МБТІ» право власності по вул. Шевченка, 23 в с. Логвин, Володарського району Київської області за [PERSON] не зареєстровано. Відповідач [PERSON] по первісному позову позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] по зустрічному позову просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача по зустрічному позову позовні вимоги [PERSON] не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову та позовні вимоги зустрічного позову не підлягають до задоволення з наступних підстав. По справі встановлено, що 30 січня 1988 року позивач по первісному позову [PERSON] уклав шлюб з відповідачем по первісному позові [PERSON]. Від шлюбу у сторін за первісним та зустрічним позовами є спільні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 13 серпня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, що стверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ОК № 066697 (а.с.5). Відповідно до договору купівлі-продажу будинку, який було посвідчено секретарем Логвинської сільської ради Володарського району Київської області, [PERSON] продала а [PERSON] купив жилий деревяний будинок в селі Логвин Володарського району Київської області (а.с.12). 18.11.1986 року [PERSON] отримав паспорт на застройку за адресою вул. Леніна, 10 в с. Логвин Володарського району Київської області (а.с.13). 19.11.1986 року [PERSON] отримав акт про відведення присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку по вул. Леніна, 10 в с. Логвин Володарського району Київської області (а.с.14). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Право спільної сумісної власності, як загальноцивілістична категорія істотно відрізняється від права спільної часткової власності. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Така частка може бути виділена за домовленістю між співвласниками або у разі спору судом. Інтересам подружжя відповідає поширення на майно, набуте за час шлюбу, саме правового режиму спільної сумісної власності. Набуття майна за час шлюбу створює презумцію виникнення права спільної сумісної власності, ні дружина ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Не є перешкодою для набуття права спільної сумісної власності та обставина, що один із подружжя з поважної причини не мав самостійного заробітку (доходу). Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на одного із подружжя не спростовує презумції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначалося, сенс права спільної власності полягає у тому, що частки співвласників не виділені, а тому кожен з них має рівне право на володіння, користування та розпорядження майном. Такі ж рівні можливості щодо здійснення права спільної сумісної власності мають дружина та чоловік, незалежно від того, що один із подружжя продовжує навчання чи є інвалідом. За ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, однак правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя. Колишнє подружжя може бути співвласниками протягом невизначеного строку, аж до поділу майна, знищення його чи до смерті одного з них. Згдіно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 п. 23 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. [PERSON] сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. [PERSON] сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Позивач по первісному позову [PERSON] просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком, який знаходиться в с. Логвин, Володарського району Київської області по вул. Шевченка, 23 та усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні вказаним житловим будинком шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що відповідач по первісному позову [PERSON] не проживає в [INFO] більше шести місяців. Однак в судовому засіданні дані обставини було спростовано та встановлено, що сторони після розірвання шлюбу по даний час проживають разом у спірному будинку, про що сторони спільно ствердили в судовому засіданні, після розірвання шлюбу склались неприязні відносини через які виникають конфлікти. Окрім того факт спільного проживання стверджено довідкою від 16 жовтня 2012 року, виданою Логвинською сільською радою, Володарського району Київської області (а.с.27). В судових дебатах позивач по первісному позову [PERSON] та його представник просили суд не задовольняти їхній первісний позов у звязку з тим, що не зареєстровано право власності на спірний житловий будинок. Позивач по зустрічному позову просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями, який розташований по вул. Шевченка, 23 в с. Логвин, Володарського району Київської області. Проте, згідно довідки № 4041 від 14 листопада 2012 року, виданої Комунальним підприємством «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на житловий будинок № 23 по вул. Шевченка в с. Логвин, Володарського району Київської області не зареєстровано (а.с.66). Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.\~ Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач по зустрічному позову [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку по вул. Шевченка, 23, в с. Логвин, Володарського району Київської області. В судовому засіданні [PERSON] не надала доказів про те, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю. Відповідно до довідки Білоцерківського МБТІ право власності на будинок № 10 по вул. Шевченка (бувша Леніна) в с. Логвин, Володарського району Київської області право власності зареєстровано за [PERSON]. Права власності на житловий будинок № 23 по вул. Шевченка, 23 в с. Логвин, Володарського району Київської області не зареєстровано (а.с.66). Ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За наведених вище обставин суд прийшов до висновку, що первісна позовна заява та вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed