Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на обєкти нерухомого майна, ГУЮ в м. Києві, третя особа: [PERSON] про визнання нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності та просить визнати нікчемність правочину та застосувати наслідки його недійсності, свої вимоги мотивуючи тим, що 11.04.2009р помер її батько [PERSON], після смерті якого вона, як донька та спадкоємиця першої черги, звернулась до Державної нотаріальної контори Дніпровського району м.Києва з заявою про прийняття спадщини на спадкове майно батька, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності. Правовстановлюючі документи на квартиру для оформлення спадщини позивач не змогла отримати для подання в нотаріальну контору. В листопаді 2011 року дізналась про існування рішення Апеляційного суду м.Києва від 26.10.2011р по цивільній справі № 22-ц/2690/13397/2011р, зі змісту якого вбачалося, що квартира батька належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Вважає, що її було позбавлено права на спадкове майно, оскільки мотивувальною частиною згаданого рішення Апеляційного суду м.Києва встановлено, що договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], що укладений між [PERSON]М та [PERSON]М ніколи не підписувався останнім, у звязку із чим 25.06.1998р було порушено кримінальну справу за фактом шахрайства, а тому вказаний договір купівлі - продажу є нікчемним. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визнати нікчемність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.05.1998 року, який посвідчено державним нотаріусом 6-ї Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та застосувати наслідки нікчемного правочину, шляхом зобовязання КП КМБТІскасувати реєстраційний запис у реєстрі прав власності на нерухоме майно, який був внесений на підстав договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.05.1998 року, який посвідчено державним нотаріусом 6-ї Київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований на імя [PERSON] Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. Третя особа та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову, не заперечували проти його задоволення. Представники Головного управління юстиції у м.Києві та Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майноу судове засідання не зявились, надали суду заяви про слухання справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами \~є \~будь-які фактичні дані, \~на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність \~обставин, \~що \~обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 11.04.2009 року помер [PERSON], після смерті якого позивач, як донька та спадкоємиця першої черги звернулась до Державної нотаріальної контори Дніпровського району м. Києва з заявою про прийняття спадщини. Позивач знала, що батько є власником квартири [ADDRESS]. У звязку з тим, що позивач мешкає зі своїм чоловіком за іншою адресою, тривалий час після смерті батька вона не могла отримати правовстановлюючі документи на квартиру для оформлення спадщини. В листопаді 2011 року позивач дізналась про існування рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2011р в цивільній справі № 22-ц/2690/13397/2011, зі змісту якого вбачалося, що квартира батька вже належить інший особі - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Так, 22.06.2011 року, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі №2-51/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання згаданого договору купівлі - продажу недійсним та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з вказаної квартири, визнано недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Вказане рішення скасоване рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2011 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі продажу недійсним з тих мотивів, що вона не є стороною правочину, а [PERSON] не довів недійсності вказаного договору за час життя. Позивач за даним позовом не залучалась як сторона по справі для участі в цивільній справі №2-51/11 за позовом [PERSON], відтак не знала про обставини, що склались навколо квартири [ADDRESS]. Мотивувальною частиною рішення Апеляційного суду м. Києва встановлено, що договір купівлі-продажу вказаної квартири батьком позивача [PERSON] ніколи не підписувався, у звязку з чим 25.06.1998 року було порушено кримінальну справу по факту шахрайства. В ході розслідування кримінальної справи було проведено почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що підпис в договорі купівлі-продажу квартири та інших документах було виконано не батьком позивача [PERSON], тобто не власником квартири. Також в рамках цивільної справи №2-51/11 було проведено повторну почеркознавчу експертизу, висновком якої від 05.04.2011 року також встановлено, що згаданий договір купівлі-продажу квартири підписала інша особа, відмінна від батька позивача (а.с.164-170, справа №2-51/11). З викладеного вбачається, що батько позивача не відчужував вищезгадану квартиру. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Під час розгляду справи на підтвердження позовних вимог суду було надано рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2011 року по цивільній справі № 22-ц/2690/13397/2011 року, засвідчене печаткою, вказане рішення не скасоване та є чинним. Зі змісту рішення вбачається, що у вказаній справі було проведено почеркознавчу експертизу, якою встановлено, що підпис в договорі купівлі-продажу квартири та інших документах було виконано не спадкодавцем [PERSON]М, а іншою особою, повторна експертиза у вказаній справі дала аналогічний висновок. Для підтвердження права на звернення до суду позивачем, судом було витребувано копію спадкової справи яка була відкрита після смерті [PERSON], з якої вбачається, що позивач є спадкоємицею першої черги спадкування за законом. (а.с.43-59). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири її власником, а саме [PERSON]М, не підписувався, що підтверджується рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.10.2011 року в цивільній справі № 22-ц/2690/13397/2011 року, наявним у матеріалах справи (а.с. 89-91). Відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина. На підставі ст. .41 Конституції України, право власності є непорушним. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦПК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином позивач усунута від можливості успадкування спадкового майна у вигляді вищевказаної квартири з підстав наявності нікчемного договору купівлі-продажу який по своїй юридичній природі не може створювати правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням вважається перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, що також відповідає змісту ст.3 ЦПК України. Одним зі способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України є відновлення становища, яке існувало до порушення... Відповідно до п. 10 Постанови ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Наслідки нікчемного правочину купівлі - продажу вказаної квартири не дали можливості позивачу здійснити право на спадкування, отже вчиненням цього нікчемного правочину були порушені права та її законні інтереси, як спадкоємця, що підлягають поновленню враховуючи зміст ст. ст. 215, 216 ЦК України, що відповідає абз. 4 п.5 Постанови ВСУ № 9 від 06.11.2009р, оскільки позивач є заінтересованою особою. З приводу заяви представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку, що строки позовної давності для звернення з вказаним позовом позивачкою не пропущені, відповідно ст. 261 ЦК України. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони та їх представники, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, \~встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного ст.ст. 15, 16, 215, 216, 1216 ЦК України, ст.41 Конституції України,

Outcome: approved