Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Відділу приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту відповідач 1) про визнання дій щодо приватизації квартири [ADDRESS] неправомірними, зобовязання відповідача скасувати Розпорядження від 26.05.2008 року №49503 в частині приватизації квартири [ADDRESS], визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно житлову квартиру [ADDRESS], зобовязання відділу приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно житлову квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно розпорядження Голови Подільської районної державної адміністрації м. Києва №157 від 09.11.1995 року видано ордер №3558 від 22.12.1995 року на право зайняття службового приміщення на сімю з чотирьох чоловік: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а саме житлову квартиру [ADDRESS]. 26.05.2008 року Розпорядженням відділу приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №49503 приватизовано квартиру [ADDRESS] на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] у рівних долях, на виконання якого видано свідоцтво про право власності на квартиру. Позивач просить визнати дії відповідача 1 щодо прийняття вищевказаного розпорядження неправомірними, зобовязати його скасувати та визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, посилаючись на невідповідність дій відповідача 1 вимогам чинного законодавства України, що призвели до порушення житлових прав позивача. Зокрема відзначає, що на час прийняття відповідачем 1 оспорюваного розпорядження про приватизацію спірної квартири, було чинним заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва (суддя Вовк Є.І.) у справі №2-5969/07, яким було задоволено вимоги [PERSON] про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою. Проте, в подальшому вищевказане заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва було скасовано, а Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.11.2010 року у справі №22-16981 відмовлено у задоволенні позову про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою і задоволено зустрічний позов позивача про вселення останнього до спірної квартири. Тобто, посилаючись на вищевикладені обставини, позивач обґрунтовує неправомірність прийняття відповідачем 1 розпорядження про приватизацію спірної квартири, як таке, що фактично суперечить вимогам законодавства, оскільки прийнято за відсутності згоди усіх осіб, що мали право на проживання у спірній квартирі, а саме за відсутності згоди позивача. Ухвалою суду від 25.05.2012 року відкрито провадження у даній справі та її розгляд призначено у судовому засіданні. Ухвалою суду від 07.11.2012 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] (далі по тексту відповідач 2, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту відповідач 3, [PERSON].). Крім того, цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві. Ухвалою суду від 11.12.2012 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Дарницьку районну в м. Києві державну адміністрацію (далі по тексту відповідач 4, Дарницька РДА у м. Києві). У відбувшихся судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник Відповідачів 1 та 4 також проти задоволення позову заперечував, зазначивши при цьому, що оспорюванні дії Відповідача 1 вчинені у відповідності до приписів Конституції України, а саме в межах повноважень, в порядку та спосіб, визначених законодавством України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, звертав увагу суду на ту обставину, що на час прийняття відповідачем 1 оспорюваного розпорядження щодо приватизації спірної квартири, позивач був позбавлений права на користування спірною квартирою заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва (суддя Вовк Є.І.) від 31.01.2008 року у справі №2-5969/07, яке було чинним на момент прийняття розпорядження. Представник відповідачів 2, 3 у відбувшихся судових засіданнях проти задоволення позову заперечував посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності, надавши при цьому відповідну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на вказані обставини. Вислухавши пояснення сторін у справі та їх представників, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено судом, розпорядженням Голови Подільської районної державної адміністрації м. Києва №157 від 29.11.1995 року на імя [PERSON] видано ордер №3558 від 22.12.1995 року на право заняття службового приміщення, а саме квартири [ADDRESS], загальною житловою площею 41,69 кв.м. У відповідності до вищезазначеного ордеру, квартира передана у користування сімї відповідача 2, яка складалась з чотирьох чоловік. Так, окрім [PERSON], до складу сімї входили позивач [PERSON], спільний син відповідача 2 та позивача [PERSON] та донька відповідача 2 від попереднього шлюбу [PERSON] Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31.01.2008 року у справі №2-5969/07 позивача визнано таким, що втратив право на користування спірною квартирою. 26.05.2008 року [PERSON] звернулась до Відділу приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у спільну часткову власність відповідача 2, відповідача 3 та [PERSON] у рівних долях спірної квартири. До вищевказаної заяви нею було додано, зокрема, довідку про склад сімї наймача ізольованої квартири [ADDRESS], згідно з якою у квартирі мешкали і мали право на житло [PERSON], вона та відповідач 3. На підставі поданих [PERSON] документів 26.05.2008 року Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації прийнято розпорядження №49503, яким задоволено її заяву про передачу у спільну часткову власність спірної квартири у рівних долях відповідачу 2, відповідачу 3 та [PERSON]. У відповідності до вищевказаного розпорядження 26.05.2008 року Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації виготовлено та передано [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким спірна квартира належить на праві спільної часткової власності у рівних долях [PERSON], відповідачу 2 та відповідачу 3. Водночас, Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11.12.2008 року у справі №2-6841 у задоволенні позову відповідача 2 до позивача про визнання останнього таким, що втратив право користування спірною квартирою відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29.04.2009 року Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29.04.2009 року скасовано, справу передано на новий розгляд. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14.05.2010 року у справі №2-4131/10 позов відповідача 2 до позивача про визнання останнього таким, що втратив право користування спірною квартирою задоволено, у задоволенні зустрічного позову позивача до відповідача 2 про вселення у спірну квартиру та усунення перешкод у користування житлом відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24.11.2010 року у справі №22-16891/2009 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14.05.2010 року у справі №2-4131/10 скасовано, прийнято нове рішення яким у задоволенні вимог відповідача 2 до позивача відмовлено, зустрічний позов позивача до відповідача 2 про вселення до спірної квартири та усунення перешкод у користуванні житлом задоволено. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, а саме із заяви позивача про забезпечення позову від 07.08.2008 року, поданої останнім до Дарницького районного суду міста Києва, станом на 07.08.2008 року позивачу було відомо про прийняття Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації розпорядження щодо передачі спірної квартири у спільну часткову власність відповідача 2, відповідача 3 та [PERSON] у рівних долях. Натомість, як вбачається з відмітки канцелярії Дарницького районного суду міста Києва, позивач звернувся з позовною заявою у даній справі 22.05.2012 року, тобто після сплину строку позовної давності, обумовленого ст. 257 Цивільного кодексу України. Крім того, суд відзначає, що позивач не звертався до суду із будь-якими заявами з приводу поновлення пропущеного строку позовної давності та будь-яких доказів поважності пропуску строку позовної давності до матеріалів справи не надав. За таких обставин, з огляду на подання [PERSON] заяви про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають через пропуск строку позовної давності. При цьому, суд відзначає, що відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд може визнати незаконним та скасувати правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законам України. Згідно з ст. 1 ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир (будинків) у спільну сумісну або спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї на підставі рішення відповідного органу приватизації. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Пунктами 18-21 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (чинного на момент прийняття оспорюваного розпорядження) передбачалось, що для приватизації квартири громадянин подає заяву, встановленої форми та довідку підприємства, що обслуговує жилий будинок про склад сімї та займані приміщення. Як встановлено судом, приватизація спірної квартири була проведена Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на підставі поданої відповідачем 2 заяви та довідки Комунального підприємства «Управління житлового господарства Дарницького району м. Києва», в якій були відсутні відомості про позивача, як особи, що має право на проживання у спірній квартирі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що приймаючи оспорюване розпорядження Відділ приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації діяв у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлений Законом України «Про приватизації державного житлового фонду» та Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», а відтак, з огляду на приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, суд відмовляє у задоволені позовних вимог. Згідно зі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed