Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-28 00:00:00

В травні 2012 року позивач - [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача - [PERSON], в якому просила провести розподіл спільного сумісного майна подружжя та виділити їй у власність квартиру [ADDRESS], а відповідачу залишити автомобіль «Ford Tranzit» та гараж № 35 в авто гаражному кооперативі «Промінь». В обґрунтування свого позову позивач вказала, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2000 р. по 17.04.2012 р., і все вищевказане майно було придбане сторонами під час перебування в шлюбі, за спільні кошти подружжя. Домовленість про добровільний розподіл майна між сторонами не досягнута, відповідач чинить перешкоди позивачці в користуванні майном, через що вона змушена звернутись до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач свої вимоги неодноразово змінювала та остаточно просила суд: - провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину сцірного майна: квартири [ADDRESS], автомобіля «Ford Tranzit» і гараж № 35 в автогаражному кооперативі «Промінь». Відповідач позов не визнав та пояснив, що спірна кватира дійсно була придбана сторонами в період перебування в шлюбі, автомобіль був куплений і проданий за час перебування в шлюбі по відповідним дорученням, при цьому після його продажу отримані за нього кошти сторони розподілили за взаємною згодою. Крім цього відповідач пояснив, що спірний гараж не був приватизований та на даний час він закріплений за іншою особою. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2000 р. по 17.04.2012 р. В шлюбі у них народилась донька - Поліна, [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матірю, позивачкою по даній справі. В період перебування в шлюбі, 16.09.2002 року сторони за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на імя відповідача - [PERSON] Відповідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи із викладеного, суд робить висновок, що вищезазначеним нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК України має довести протилежне. Відповідач - [PERSON] не надав суду доказів, які б доводили, що спірна квартира є його особистою власністю та набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Тому позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на квартиру підлягають частковому задоволенню, виходячи із рівності часток сторін, - у розмірі 1/2 частини цієї квартири. Разом із цим, суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки щодо розподілу автомобіля «Ford Tranzit» та гаража № 35 в АГК «Промінь» виходячи із наступного. Судом встановлено, що автомобіль «Ford Tranzit», 1995 року випуску, державний реєстраційний номер BE 2472 АА був придбаний сторонами та відчужений в період шлюбу, шляхом укладення відповідних доручень, а кошти від його продажу були використані подружжям за взаємною згодою. Дане підтверджується копією кредитного договору від 05.01.2006 р., із якого вбачається, що відповідачу надавався кредит у розмірі 35 197 грн., в тому числі 20 000 грн. на купівлю автомобіля та 15197 грн. на сплату страховці платежів. А із копії довіреності від 12.04.2011 року вбачається, що [PERSON] уповноважує [PERSON] та [PERSON] експлуатувати, володіти та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) спірним автомобілем. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Виходячи із цього, суд приходить до висновку про неможливість поділу цього автомобіля через те, що сторони в період шлюбу фактично розпорядилися ним, а кошти, отримані від його продажу, витратили за взаємною згодою. Крім цього, із довідки, виданої 17.09.2012 р. головою АГК «Промінь», вбачається, що спірний гараж № 35 в цьому кооперативі закріплений за іншою особою, а не за сторонами по даній справі. Право власності на спірний гараж не зареєстровано. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно- будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Позивач не надала суду належних та допустимих доказів наявності у подружжя паєнакопичення в АГК «Промінь» та його розміру, крім цього на даний час ним користується інша особа, яка не є стороною по справі. За таких обставин позовні вимоги щодо розподілу гаражу як обєкта спільної сумісної власності не підлягають задоволенню. При розподілі судових витрат суд враховує положення ч.З ст. 88 ЦПК України, яка визначає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial