Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з первісним позовом [PERSON] третя особа,яка не заявляє самостійних вимог Сектор у справах громадянства ,імміграції, реєстрації фізичних осіб Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. В позові вказувала,що вона є власником житлового будинку, який розташований у с. Банилів Вижницького району Чернівецької області по вулиці Норінська під номером 15. Вказаний житловий будинок подарований, що посвідчується договором дарування житлового будинку від 19.03.2012 року, право власності на який зареєстроване належним чином у ДКП «Вижницьке РБТІ». У вказаному вище житловому будинку зареєстроване місце проживання Відповідача , а саме громадянина [PERSON], який раніше проживав у цьому будинку. Але з початку червня 2008 року Відповідач у вказаному житловому будинку по власній волі не проживає, що посвідчується відповідними доказами, зокрема довідками наданими виконавчим комітетом Банилівської сільської ради, актами обстеження. Зазначала,що відповідач з червня 2008 року не з'являється за місцем реєстрації свого проживання, забрав з собою всі свої речі . Вважала, що [PERSON] втратив право на проживання у житловому будинку, так як вибув на постійне проживання до іншого помешкання, де проживає досі. Просила Визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком під номером 15, який знаходиться в с. Банилів Вижницького району Чернівецької області по вулиці Норінська. Зобов'язати сектор у справах громадянства, іміграції, реєстрації фізичних осіб Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою [INFO]. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору дарування, визнання право власності на 1\\2 житлового будинку. В позові вказував,що з [PERSON] були подружжям з 1995 року. В шлюбі народилося двоє дітей , син - [PERSON], та син - [PERSON], які на даний час фактично проживають з ним. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі і проживаючи разом у 2002 році купили житловий будинок в с. Банилів по вулиці Норінській,15, вартістю 2.200 доларів США, що становило на той час 10 000 гривень. Купили будинок у [PERSON], через його матір [PERSON], в зв»язку з тим, що він знаходився за кордоном та передав їй гроші і при тому домовилися,що належним чином оформлять та належно посвідчать договір купівлі - продажу пізніше. Купивши будинок вони зареєструвалися в ньому, здійснювали догляд за господарством, здійснювали поточний ремонт, так як власники будинку. В 2008 році між ними шлюб був розірваний. Колишня дружина [PERSON] ( [PERSON]) без його згоди продала належний їм будинок своїй невістці [PERSON], уклавши з нею договір купівлі- продажу але ніякої суми за будинок не одержала, так як цей договір формально був укладений. 19 березня 2012 року [PERSON] вже дарує куплений нею будинок знов таки ж [PERSON] Всі нотаріальні дії були проведені згідно доручення від власника будинку, який знав, що будинок вже їх і його треба лише переоформити. Таким чином , уклавши договори - купівлі -продажу, дарування, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] умисно вчиняв удавані правочини, щоб в майбутньому уникнути поділу будинку . Зазначав, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними .Таким чином, йому належить 1\\2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є спільною власністю подружжя. В договорі дарування від 19 березня 2012 року інвентаризаційна вартість житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Державним комунальним підприємством № Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації 07.03.2012 року за № 33418424 складає 65653,00 грн. Ст.ст.60, 63 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже йому належить 1\\2частина спільно придбаного майна, що в грошовому виразі становить 328265 грн. Просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку укладений 30 березня 2011 року [PERSON] приватним нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу між [PERSON] та [PERSON] JI.K. Визнати недійсним договір дарування житлового будинку №15 по вул. Норінській у с. Банилів Вижницького району Чернівецької області, укладений 19.03 2012 року між [PERSON] JI.K. та [PERSON]В, та посвідчений нотаріусом [PERSON] Вижницької державної нотаріальної контори. Визнати за ним право власності на 1\\2 житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями за адресою с. Банилів вулиця Норинська,15, та поділити його в натурі. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON], первісний позов підтримав, посилався на обставини ,які зазначені в ньому просив його задовольнити. Зустрічний позов [PERSON]. не визнав,вважав,його необґрунтованим, надуманим, безпідставним просив його задоволенні відмовити. Відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі посилалися на обставини викладені в ньому ,просили його задоволити. Третя особа: Сектор у справах громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області в судове засідання не з»явився хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, про що свідчить розписка про одержання судової повістки. Свідок [PERSON] показала суду, що договори були укладені з метою оформлення права власності за [PERSON] щоб в подальшому житловий будинок не підлягав поділу з колишнім чоловіком [PERSON]. При укладені договору купівлі- продажу гроші за купівлю будинку вона [PERSON] не передавала. Свідок [PERSON] показала суду, що син продав будинок подружжю [PERSON] у 2002 році. Гроші за будинок передали їй оскільки син в той час був закордоном. Свідок [PERSON] надав показала суду , що 2001 році [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок у [PERSON]. Разом з дітьми проживали в ньому ,вели спільне господарство. Свідок [PERSON] надав суду наступні показання, що позивач та відповідач спільно приблизно у 2001-2002 році купили житловий будинок у [PERSON]. Проживали,як подружжя вели спільно господарство. [PERSON], ніколи в даному господарстві не бачили. Суд заслухавши доводи сторін, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що в первісному позові [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання необхідно відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору дарування,визнання право власності на 1\\2 житлового будинку задовольнити з наступних підстав. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено,що [PERSON] та [PERSON] з 23 вересня 1995 року по 13 лютого 2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно свідоцтв про народження в шлюбі народилися двоє дітей, [PERSON],[INFO] та [PERSON] ,[INFO]. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі у 2002 році вони купили житловий будинок в с. Банилів по вулиці Норінській,15 у [PERSON], через його матір [PERSON] в звязку з тим, що останній знаходився за кордоном . Передали їй гроші і при тому домовилися,що належним чином оформлять та посвідчать договір купівлі - продажу пізніше. Цей факт був підтверджений в судовому засіданні [PERSON] Згідно договору купівлі - продажу від 30.03.2011 року укладеного приватним нотаріусом Вижницького нотаріального округу [PERSON] [PERSON] , в інтересах якого діяла за дорученням [PERSON] передає у власність (продав) [PERSON] житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями,що знаходяться в селищі Банилів Вижницького району Чернівецької області на вул. Норінській під номером пятнадцять (15). 19.03.2012 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за №15 (п»ятнадцять), що знаходиться по вул. Норінській, в с.Банилів Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією договору дарування укладеного в державній нотаріальній конторі Вижницького нотаріального округу та посвідченого державним нотаріусом [PERSON] Однак, як вбачається з показів свідка [PERSON], що договори були укладені з метою оформлення права власності за [PERSON] щоб в подальшому житловий будинок не підлягав поділу з колишнім чоловіком [PERSON]. При укладені договору купівлі- продажу гроші за купівлю будинку вона [PERSON] не передавала. Таким чином , уклавши договори - купівлі -продажу, дарування, відповідач за зустрічним позовом та [PERSON] умисно вчиняли удавані правочини, щоб в майбутньому уникнути поділу житлового будинку будинку . Згідно ст.234 ЦК України ,визначено,що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вищезазначені договір купівлі - продажу від 30.03.2011 року, та договір дарування житлового будинку від 19.03.2012 року протиправно позбавляють права користування володіння власністю [PERSON] Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном ( стаття 22 КпШС України в редакції 1969 року ). У разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними ( стаття 28 КпШС України). Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання , ведення домашнього господарства , догляд за дітьми , хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснюється, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, [PERSON] належить 1\\2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є спільною власністю подружжя. Приписами ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, що якої встановлено ці обставини. Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, суд вважає що зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення. У звязку з тим, що суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, договору дарування, визнання право власності на 1\\2 житлового будинку , відповідно первісну позовну заяву належить залишити без задоволення у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат необхідно вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст.215 ч.1, 203, 234, 235,321, ЦК України , ст. 22, ст.28 КпШС України в редакції 1969 року, ст.ст. 60, 61, 63, 70 Сімейного Кодексу України

Outcome: approved