Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-11 00:00:00

31 серпня 2012 р. позивачка звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що наказом відповідача №75-к від 290.08.12. була звільнена з підприємства згідно ст.38 п.1 КЗпП України. Просить скасувати вказаний наказ, поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, нанесену порушенням її трудових прав. Позов мотивує тим, що заяву про звільнення не писала Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеному у позові. Доповнила, що заяву без дати про звільнення за власним бажанням писала влітку 2011 р. після конфлікту з керівництвом внаслідок можливої нестачі, однак тоді не звільнилася, бо нестачу не виявили. Зараз конфліктів не було, чому її звільнили пояснити не може. 29 серпня 2012 р. вона була на допити в міліції, про що повідомляла керівництво телефоном, у т.ч. [PERSON]. Підтвердила показання цього свідка, що він питав її про звільнення. Вияснити про що йде мова не намагалася, бо 28 серпня була зайнята на роботі, а 29 весь день в міліції. Окрім того, вважала, що оскільки заяву не писала, то її не можуть звільнити. 30 серпня вона прийшла на роботу, в неї забрали ключі від складу і повідомили про звільнення, з чим вона не погодилася. Представник позивача позов та пояснення позивачки підтримав. Доповнив, що у заяві про звільнення написана стара назва підприємства, що підтверджує написання заяви у минулому році. Представник відповідача позов не визнав. Суду пояснив, що позивачка написала заяву про звільнення, на підставі якої була звільнена. Вказану заяву вона не відкликала. Свідок [PERSON] показав, що був безпосереднім керівником позивачки. 27 серпня 2012 р. під час здачі рапортів для нарахування заробітної плати йому сказали, що позивачка звільняється. 28 серпня він спитав її про це, однак позивачка заперечила своє звільнення. 29 серпня 2012 р. позивачка була в міліції, а 30 серпня в неї забрали ключі від складу. У 2011 р. позивачка хотіла звільнятися після конфлікту з керівництвом, але не звільнилася. У судовому засіданні були досліджені інші докази: заява про звільнення від 15.08.12.; трудова книжка позивача; письмові заперечення на позов; заява позивача від 15.02.2012 р. про звільнення; розписка про ознайомлення з наказом про накладення дисциплінарного стягнення від 29.09.2011 р.; розрахунковий аркуш з розпискою позивача; накази №31-К від 18.05.2004 р., №75-к від 29.08.2012 р.; акти відсутності на роботі від 29.08.12.; довідки відповідача; акт відмови від підпису у картці; повістка до Лисичанського МВ УМВС. В судовому засіданні встановлено, що позивачка на підставі заяви від 11 травня 2004 р. і наказу №31-к ід 18 травня 2004 р. була прийнята на посаду кладовщика складського господарства управління по забезпеченню і збуту продукції відкритого акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». 15 серпня 2012 р. позивач написала заяву про звільнення за власним бажанням і наказом від 29 серпня 2012 р. в останній день попередження була звільнена наказом №75-к на підставі ст.38 ч.1 КЗпП України. Відповідно до ст.38 ч.1, ч.2 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою… Суд критично ставиться до пояснень позивачки щодо написання нею заяви про звільнення у 2011 р., бо вона не змогла пояснити причину свого звільнення через рік після нібито написання заяви. Окрім того, на заяві стоїть дата її написання 15 серпня 2012 р.. Доказів виконання її іншою особою, ніж позивачка, суду не надано, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи не заявлено. З огляду на це суд вважає недостатніми доказами вимог позивачки стару назву підприємства у заяві про звільнення і пояснення позивачки та свідка про те, що бажання звільнитися мало місце у 2011 р. Не скористалася позивачка і своїм правом на відкликання заяви про звільнення, хоча за поясненнями свідка [PERSON] він повідомляв її про наступне звільнення за два дні нього. Позивачка не змогла пояснити, чому вона під час дії наслідків світової кризи і складнощів із працевлаштуванням не намагалася вияснити обставини свого звільнення, незважаючи на припинення нарахування заробітної плати. Тим більш, що у позові вона сама в обґрунтування моральної шкоди посилається на позбавлення її заробітку. Пояснення, що вона не зробила цього, бо, нібито не писала заяву про звільнення, суд вважає недостатніми, оскільки звільнення за власним бажанням є не єдиною підставою для розірвання трудового договору, що позивачка не може не знати. Не приймає суд і посилання позивачки і її представника на ч.2 ст.38 КЗпП України, бо згідно неї працівник не може бути звільненим тільки у тому випадку, якщо власник або уповноважений ним орган не винесли наказу про звільнення працівника упродовж 14-ти денного строку, передбаченого законом як гарантія власнику на заміну працівника, що звільняється. Наказ про звільнення позивачки був винесений в останній день попередження про звільнення, тобто 29 серпня. Тому не є і достатнім доказом вимог позивачки її заперечення проти звільнення під час ознайомлення з наказом №75-к та прихід на роботу 30 серпня 2012 р., бо вона повернулася з Лисичанського МВ УМВС у тому ж процесуальному статусі свідка, в якому і викликалася туди 29 серпня 2012 р.. У звязку з тим, що трудові права позивачки не порушені, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed