Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання зобов»язань припиненими. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 17.02.2006 року між нею та відповідачем укладено договір споживчого кредиту, згідно якого ПАТ КБ «Надра» як кредитодавець надав, а [PERSON], що виступила позичальником, отримала грошову суму в розмірі 1340,00 грн. на умовах повернення коштів у розмірі та строки, передбаченими положеннями договору, зобов»язанням сплати відсотків на рівні 25 % річних та остаточним терміном виконання до 20.02.2007 року. Вказуючи на те, що згідно ст. 257 ЦК України строк позовної давності у праві ПАТ КБ «Надра» вимагати решту у невиконаному зобов»язанні минув, одночасно відповідач продовжує вчиняти дії, направлені на витребування заборгованості, просить, з огляду на виниклий спір між сторонами, визнати припиненими зобов»язання учасників правовідносин за кредитним договором, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 20\~000,00 грн. Позивач в судове засідання не з»явилась, надала заяву про можливість слухання справи у її відсутності. Відповідач про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та позивача, що відповідає положенню ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 17.02.2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого позивачу надано суму кредиту в 1340,00 грн., з терміном повернення до 20.02.2007 року, сплатою 25 % річних за користування кредитом, на умовах повернення коштів у розмірі та строки, встановлених положеннями договору. Судом встановлено, що зобов»язання не було виконано вчасно з боку позивача. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою прямо не встановлено право особи на звернення до суду із позовом про визнання зобов»язання припиненим. Водночас, суд зауважує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права. Вказану думку висловив Верховний Суд України в листі від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». За таких умов особа як учасник правовідносин за цивільним правочином може звернутись до суду з позовом про припинення дії договору, якщо обґрунтовано вважає, що дія договору (зобов»язання) є припиненою у зв»язку з виникненням обставин, з настанням яких законом або договором пов»язане таке припинення. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Формулювання даної норми вказує не тільки на необхідність врахування судом строку позовної давності при вирішенні питання про стягнення заборгованості при невиконаних зобов»язаннях, але й, на думку суду, за своїм змістом визначає припинення зобов»язань із перевищенням відповідного строку. До вказаного висновку суд приходить з огляду на аналіз ст. 509 ЦК України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Оскільки законом встановлено пряму заборону кредитора вимагати виконання боржником зобов»язання, останній наділений правом не вчиняти дій, визначених зобов»язанням, сторони приводяться у незалежний у правових відносинах стан, а зобов»язання припиняє дію у зв»язку з невідповідністю зауваженого в ст. 509 його визначенню. Враховуючи вищенаведене, коли припинення зобов»язань встановлено законом, а саме ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необхідним за наявності спору між сторонами визнати зобов»язання припиненими. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Приймаючи до уваги термін, який сторони визначили як остаточну дату виконання зобов»язань, а саме до 20.02.2007 року, припинення з обов»язань слід вважати з 20.02.2010 року. Суд відмовляє у стягненні моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено існування обставин, виникнення яких може зумовлювати суттєву зміну у життєвому повсякденні та пов»язаною із цим необхідністю у відшкодуванні шкоди.

Outcome: partial