Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-23 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначав, що 05.09.1980 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя, про що зроблено актовий запис № 559. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку. У звязку з низкою причин їхні стосунки з відповідачкою не склалися, між ними виникали безпідставні сварки, вони мали різні світогляди та інтереси. Сторони більше 10 років проживають окремо. Позивач весь цей час проживає разом з іншою жінкою, [PERSON], з якою вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідачка відмовляється розірвати шлюб у органах реєстрації актів цивільного стану, що перешкоджає позивачу офіційно оформити стосунки із жінкою, з якою він мешкає протягом 10 років, та яку вважає своєю дружиною та яка є матірю його малолітнього сина, [PERSON] просив суд розірвати шлюб укладений з [PERSON] В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову у повному обсязі та пояснив, що примирення між ним та його дружиною неможливе, вони з 2001 року, тобто більше 10 років, не проживають однією сімєю, спільного господарства не ведуть, в нього є інша жінка з якою він проживає разом і з якою вони мають спільного неповнолітнього сина. Спілкування із [PERSON] не заперечував, але пояснював це лише тим, що в них є спільна повнолітня дитина, яка хворіє, він постійно надає матеріальну допомогу і дружині і доньці, які не працюють, не відмовляється надавати таку допомогу і в подальшому. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог про розірвання шлюбу, не заперечуючи наявності у позивача іншої жінки та малолітнього сина, наполягала на тому, що їх шлюб ще можливо зберегти шляхом постійних переговорів. Як пояснювала позивачка, вона вважає, що після розірвання шлюбу відповідач перестане з нею спілкуватися, матеріально та морально підтримувати, виїде з України до іншої країни на постійне місце проживання, у звязку з чим вона втратить з ним зв'язок. Крім того, пояснювала, що з 2001 року вони разом з позивачем не проживають і не ведуть спільного господарства, проте він часто приходить до них додому. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 05.09.1980 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано Орджонікідзевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Запоріжжя, про що зроблено актовий запис № 559. Від даного шлюбу сторони мають повнолітню доньку, [INFO]. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через те, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені більше 10 років через різні світогляди та інтереси, позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, з якою він має спільну дитину, а також з інших обставин, що роблять неможливим їхнє подальше спільне проживання та збереження сім'ї. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що судом достовірно встановлено, що зазначені позивачем у позові обставини мають місце, сторони не ведуть спільного господарства з 2001 року, позивач спілкується із відповідачкою та підтримує відносини з їх повнолітньою донькою, але зазначені обставини не свідчать про збереження між ними шлюбних відносин, протягом останніх десяти років позивач проживає з іншою жінкою і вони мають спільного малолітнього сина, у звязку з чим суд доходить до висновку, що підстави для надання сторонам строку на примирення відсутні, а подальше перебування сторін в шлюбі суперечить інтересам кожного. Доводи відповідача про можливість збереження шлюбу є неспроможними з огляду на встановлені обставини справи та заперечення позивача. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені більше ніж 10 років назад.

Outcome: approved