Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-03 00:00:00

позивач свої позовні вимоги уточнила та просить суд поновити строки звернення до суду з позовом з поважних причин, стягнути з [PERSON] на її користь середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки, починаючи з 27.12.2010 року по день фактичного розрахунку, тобто по 27 вересня 2011 року в сумі 13500 грн., змінити в трудовій книжці формулювання звільнення - в графі "звільнення"згідно ст. 38КЗпПУ, зобов'язати [PERSON] протягом 1 дня з моменту набрання рішенням суду законної сили видати їй трудову книжку , стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень, посилаючись на те, що вона працювала продавцем у відповідача по справі, приватного підприємця - фізична особа , [PERSON] з 03.03.2010 року, згідно трудового договору, що стверджується копією трудового договору. Заробітна плата в неї була 1500 грн. плюс 100 грн. доплачували за прибирання магазину , отже щомісячна зарплата у неї була 1600 грн. 27.12.2010 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, згідно ст.. 38 КЗпП України з 27.12.2010 року на ім'я відповідача ПП [PERSON], що стверджується копією заяви. Про намір свого звільнення вона попередила відповідача ще на початку грудня 2010 року, щоб він мав можливість найти іншого працівника, перед цим в магазині була проведена ревізія, але недостачі, не виявили, а навпаки були лишки в сумі 200 грн. Вона продовжувала працювати і 27.12.2010 року написала заяву на звільнення і відповідач відразу ж почав знову проводи ревізію. Але всією підприємницькою діяльністю займалася і займається по сьогоднішній день його невістка - [PERSON] , яка також є підприємець - керівник СТ "Марина". [PERSON] проводила з нею співбесіду перед прийомом на роботу, ходила з нею в центр зайнятості для реєстрації трудового договору, забрала у неї трудову книжку. Після проведення ревізії 27.12.2010 року виявилася недостача в 3000 грн., з якою ні вона, ні її напарниця [PERSON] не були згідні. Вимагаючи у неї сплати суми недостачі відповідач відмовився віддати їй трудову книжку і провести з нею всі передбачені законом виплати . В п. 17 трудового договору від 03.03.2010 року укладений між нею та відповідачем [PERSON] своєю рукою незаконно внесла запис також [PERSON]. Вона сказала, що поки не заплачу їм 1600 грн. вона їй не видасть трудової книжки. Всі дані обставини в судовому засіданні можуть підтвердити свідки. На неодноразові її прохання, протягом чотирьох місяців від дня написання заяви про звільнення з 27.12.2010 року, видати їй трудову книжку та виплатити компенсацію за затримку видачі трудової книжки, відповідач категорично відмовлявся . У зв'язку з чим, вона вимушена була звернутися із заявою до Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю територіально держаної інспекції праці у Київській області та до Кагарлицької міжрайонної прокуратури , в якій просила вжити заходів щодо зобов'язання відповідача повернути їй трудову книжку та виплатити їй компенсацію за затримку видачі трудової книжки . На момент перевірки - 18.04.2011 року трудовий договір з нею не був розірваний, розрахунок не проведений, чим порушені вимоги ст. 116 КЗпП, компенсація за невикористану відпустку не нарахована і не виплачена, чим порушено вимоги ст. 83 КЗпП. В п. 17 трудового договору відповідачем внесений запис про її звільнення за п.8 ст. 40 КЗпП України, що є грубим порушенням статті, так як на день внесення даного запису у відповідача не було ні вироку суду, ні постанови органу, до компетенції яка входить накладення адміністративного стягнення . Обліку робочого часу та відомостей про нарахування та відомості виплати заробітної плати у відповідача відсутні ,чим порушений закон України "Про оплату праці". По даний час відповідач їй трудової книжки не повернув і не виплатив компенсації за затримку у видачі трудової книжки . На припис № 10-23-111/19/19 від 19.04.2011 року Державного інспектора праці територіальної Державної інспекції у Київській області відповідач не відреагував, виявлені грубі порушення трудового законодавства не усунув . Протиправними діями відповідача їй спричинена велика матеріальна та моральна шкода, оскільки вона з вини відповідача по даний час не працює із-за відсутності трудової книжки. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу . Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства , установи , організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок . Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника пер виплатою зазначених сум. В порушення вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України відповідачем в день звільнення не була виплачена їй заробітна плата з 27.12. 2010 року. Отже, з моменту звільнення і до цього часу відповідач відмовляється виплатити належну мені заробітну плату, чим грубо порушує її права на її отримання, передбачене ст..2 Кодексу законів про працю. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноважено ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір, підприємство установа, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з вищевикладеного, відповідач зобов'язаний виплатити їй її заробіток з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, тобто по день отримання трудової книжки, в сумі 13500 грн. Крім цього, у зв'язку з невиплатою відповідачем належної їй зарплати та не видачею їй трудової книжки, вона отримала велику моральну шкоду, оскільки вона довгий час ходила до відповідача, принижуючись і просила його видати їй трудову книжку та гроші, оскільки вона не можу без трудової книжки влаштуватися на іншу роботу, їй необхідно працювати, бо в неї сім'я, на утриманні двоє малолітніх дітей - 5 та 10 років, діти, яких потрібно харчувати і одягати, а для цього потрібні кошти. Після грубої з ним розмови та залякування, вона вимушена була звертатися за захистом своїх порушених прав до Державного інспектора по охороні праці та до Кагарлицької міжрайонної прокуратури , при цьому вона зазнавала великих хвилювань, переживань і це їй було вкрай робити не приємно, але іншим шляхом вона не могла захистити свої права. Вона перенесла великий нервовий стрес, оскільки добросовісно і чесно працювала, а відповідач зробив не достачу і вимагав її сплатити , постійно погрожуючи їй. Крім цього незаконно внесений запис в трудовий договір від 03.03.2010 року та трудову книжку, що також її принижує та спричиняє велику моральну шкоду . Вона втратила сон, стала знервована , її нормальний ритм життя із-за неправомірних дій відповідачів порушений . Моральні страждання спричинили погіршення її емоційного та психологічного стану , оскільки відсутність засобів для існування пригнічує її та її сім'ю та не дає можливості будувати плани на майбутнє. Згідно ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань , втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з грубим порушенням її конституційних прав, виходячи зі ступеню моральних та психологічних страждань, душевних переживань та зусиль, які їй доводиться докласти для стягнення належних їй коштів, вона оцінюю розмір завданої їй моральної шкоди у суму 5000 грн., які відповідач повинен їй відшкодувати. Представник відповідача позовні вимоги позивача не визнав повністю та просив суд у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. 03 березня 2010 року позивача було прийнято на роботу продавцем. З позивачем було укладено трудовий договір, який був зареєстрований у Кагарлицькому районному центрі зайнятості Київської області. 27 грудня позивачем була написана заява про звільнення і в той же день було проведено інвентаризацію, яка виявила недостачу в сумі 3000 грн., тому було прийнято рішення про звільнення позивача з роботи за недовіру. Ніякої трудової книжки позивач відповідачу не давала, а тому права вимагати її з відповідача у позивача немає. Позовні вимоги позивача є безпідставними, не підтвердженими ніякими допустимими доказами, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Вислухавши сторони та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні уточнених позовних вимогах позивачу необхідно відмовити повністю. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 03 березня 2010 року підтверджуються трудові відносини між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON], який був зареєстрований в Кагарлицькому районному центрі зайнятості Київської області. Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особо, яка використовує найману працю, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року №260 (реєстрація в Мінюсті 27.06.2001 року за №554/5745), передбачено, що у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. З 03 березня 2010 року позивач [PERSON] працювала у відповідача фізичної особи -підприємця [PERSON] на посаді продавця. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] після підписання трудового договору передано трудову книжку [PERSON], яка, на думку позивача, вела підприємницьку діяльність [PERSON] по дорученню, оскільки являється його невісткою. Свідок [PERSON] в судому засіданні пояснила, що ніякого доручення на ведення підприємницькою діяльністю за [PERSON] вона не має. Ніякої трудової книжки позивач їй не давала. Щодо трудових відносин між [PERSON] та [PERSON] нічого пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він бачив 31.12.2010 року, що саме [PERSON] тримала трудові книжки. Чи належала трудова книжка його дружині, він не знає. Цього ж дня вона їй також давала підписувати заднім числом договір про повну матеріальну відповідальність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він бачив у руках [PERSON] трудову книжку позивача, оскільки, коли [PERSON] витягувала лист із трудової книжки, то її розгорнула і він прочитав кому вона належить. 27.12.2010 року позивач на ім'я відповідача написала заяву про звільнення за власним бажанням. Цього ж дня, а саме: 27.12.2010 року було проведено ревізію товарно -матеріальних цінностей та було виявлено недостача на 3000 грн. Ні позивач, ні її напарниця - [PERSON] не були згідні з результатами проведеної ревізії. Відповідачем було розірвано трудовий договір з позивачем 27.12.2010 року по ст.. 41 ч. 1 п. 2 КЗпП. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В ході судового розгляду справи позивачем не надано доказів, а показання свідків суд не може прийняти як допустимий доказ та спростовані доводи представника відповідача щодо відсутності у відповідача трудової книжки позивача. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за затримку в видачі належним чином оформленої трудової книжки задоволенню не підлягає, оскільки позивачем [PERSON] не надано доказів того, що трудова книжка, надавалась відповідачу для внесення запису про прийняття позивача на роботу та про її звільнення. Позивачем не надано суду доказів у підтвердження передачі трудової книжки відповідачу, наявності перешкод у працевлаштуванні у зв'язку з відсутністю трудової книжки, та доказів в обґрунтування наявності та розміру моральної шкоди з урахуванням вимог ст. 237-1 КЗпП України. В судовому засіданні було встановлено, що позивач звільнена з роботи 27.12.2010 року. В кінці березня 2011 року позивач звернулася до Державного департаменту нагляду за додержання законодавства про працю про перевірку дотримання трудового законодавства ФОП [PERSON] До суду з даним позовом позивач звернулася у кінці серпня 2011 року, тобто через дев'ять місяців після звільнення позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за затримку видачі трудової книжки. Позивачем не ставилась вимога про заборгованість по заробітній платі, оскільки така заборгованість відсутня. Позивач в судовому засіданні привела обставини, які на його думку судом можуть вважатися поважними. Виходячи з цих обставин, суд не знаходить підстав для його поновлення та задоволення вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрати нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належним чином доведені. Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що вищезазначені факти стали наслідком порушення законних прав працівника. Окрім цього, розмір моральної шкоди також повинен бути обґрунтованим та документально підтвердженим. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не надано доказів, яким чином і саме через них, були порушені її права та стан її здоров"я, тому в цій частині вимог суд позивачу відмовляє. Окрім того, фізична - особа підприємець [PERSON] подав до державного реєстратора заяву про припинення підприємницької діяльності і 29.12.2010 року було внесено запис до ЄДР про рішення щодо припинення діяльності, про що свідчить інформаційне повідомлення, яке знаходиться у матеріалах цивільної справи. Статтею 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців"передбачено припинення підприємницької діяльності фізичної особи -підприємця, де під першим пунктом зазначено, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі: прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності. Тобто, однією з підстав припинення діяльності фізичної особи -підприємця є прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Повідомлення про внесення запису до Єдиного державного реєстру про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності публікується у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації. За відсутності підстав для залишення документів, які передбачені частиною тринадцятою цієї статті, без розгляду державний реєстратор повинен внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем. Окрім того, глава 5 ЦК України регламентує про фізичну особу-підприємця. Право займатися підприємницькою діяльністю як елемент цивільної правоздатності і цивільної дієздатності. Важливим елементом правоздатності фізичної особи є можливість займатися підприємницькою (комерційною) діяльністю. Підприємництво -це безпосередня самостійна, систематична діяльність, яка полягає у виробництві продукції, виконанні робіт, наданні послуг з метою одержання прибутку, котра здійснюється на власний ризик фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності, і спрямована на систематичне одержання прибутку. Отже, громадянин, що працює за трудовим договором, не є підприємцем, оскільки він діє не на свій ризик, а виконує обов'язки за трудовим договором. Стаття 42 Конституції встановлює загальне правило, згідно з яким кожна людина має право на зайняття підприємницькою діяльністю, яка не заборонена законом. Проте слід мати на увазі, що проголошення за кожною особою права на зайняття підприємницькою діяльністю у Конституції закріплене як елемент правоздатності, тобто як загальна абстрактна можливість. Для того, щоб реалізувати це право, фізична особа повинна мати дієздатність або ж комерційну дієздатність Отже, самостійно займатися підприємницькою діяльністю може не кожна фізична особа, а лише та, що досягла 18 років (повноліття), якщо вона не обмежена у дієздатності за станом здоров'я внаслідок зловживання спиртними напоями чи наркотичними засобами ст.ст.34, 36 ЦК). Як встановлює ст.51 ЦК, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Стаття 50-1 ЦК України передбачені обов'язки фізичної особи - підприємця за зобов'язаннями, пов'язаними з припиненням її підприємницької діяльності. Підприємницька діяльність фізичної особи - підприємця є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію припинення такої діяльності. Тобто, представником відповідача було надано інформаційне повідомлення про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи -підприємця за її рішенням, згідно якого дата та номер запису державної реєстрації припинення діяльності 15.11.2011 року № 23380060002001289. З цього випливає, що відповідач як фізична особа -підприємець з 15.11.2011 року більш не існує. Оскільки, позовні вимоги позивача стосуються фізичної особи -підприємця [PERSON], який припинив свою діяльність 15.11.2011 року, тому суд вважає, що це є підставою для відмови у позові позивачу в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано жодного доказу на обґрунтування своїх уточнених позовних вимог, тому позовні вимоги позивача не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд проводить розподіл судових витрат та стягує з позивача судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved