Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-10 00:00:00

19 червня 2012 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , за результатами розгляду якого судом 07 листопада 2012 року було увалено заочне рішення, однак ухвалою від 24 січня 2013 року за заявою відповідача [PERSON] дане рішення було скасовано, а справу призначеного до нового судового розгляду (а.с.108-111, 138, 139). В обґрунтування своїх позовних вимог представник ПАТ «УкрСиббанк» послався на те, що 30 листопада 2007 року між кредитодавцем, правонаступником якого є вказаний позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11261133000, за умовами якого, з урахуванням подальших змін до договору, позичальник отримав кредит в розмірі 120000 доларів США в еквіваленті до національної валюти України, зобов`язавшись його повернути в порядку та на умовах договору в строк до 29 листопада 2028 року. В забезпечення виконання зобов`язання в повному обсязі між кредитодавцем та відповідачем [PERSON] 30 листопада 2007 року було укладено договір поруки №11261133000/П1. Посилаючись на те, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із своєчасного повернення кредиту, відповідачі не бажають здійснити дострокове повернення кредиту на вимогу банку, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом в розмірі 954828,12 гривень, а також стягнути з відповідачів судові витрати у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення на вказаний позов, у яких даній відповідач, посилаючись на припинення поруки у відповідності до ст.559 ч.1 ЦК України, просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с.89-90). Представник відповідачів в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову. Крім того, відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] , в якому даний зустрічний позивач просив суд визнати зобов`язання за договором поруки №11261133000/П1 від 30 листопада 2007 року припиненим у відповідності до ст.559 ч.1 ЦК України з підстав зміни кредитного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Таку зміну основного зобов`язання зустрічний позивач вбачає в укладених 30 листопада 2007 року, 26 квітня 2010 року та 03 вересня 2010 року між кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та позичальником [PERSON] додаткових угод до договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року (а.с.141-142). В судовому засіданні представник зустрічного позивача дані позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення позову заперечував, пославшись у своїх письмових запереченнях на те, що додаткова угода від 30 листопада 2007 року була укладено одночасно із основним договором, а решта додаткових угод взагалі не стосується прав поручителя, корегує графіки повернення кредиту, а відтак не може бути збільшенням обсягу відповідальності поручителя, тим більше у контексті п.1.1 спірного договору поруки (а.с.181-182). Представник третьої особи зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Крім того, відповідач за первісним позовом [PERSON] також звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] , в якому, з урахування доповнень та уточнень, просив суд встановити факти відсутності у договорі про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року істотних умов детального розпису загальної (сукупної) вартості кредиту для споживача; дати видачі кредиту; попередження споживача про покладення на нього валютних ризиків за кредитом та інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу; інформації про основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу. Також, позивач за зустрічним позовом просив суд встановити факти ненадання споживачу в письмовій формі із підтвердженням у письмовій формі інформації про умову кредитування та сукупну вартість кредиту (ст.11 ч.2 Закону України «про захист прав споживачів»); відсутності у спірному кредитному договорі істотної умови графіка платежів; істотних умов, встановлених п.3.4 постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року, виду і розміру кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, та обґрунтування вартості супутньої послуги. Крім того, позивач за даним зустрічним позовом просив суд встановити факт недосягнення в належній формі сторонами договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року згоди відносно істотних його умов, внаслідок чого договір є неукладеним (не відбувся). Окрім того, зустрічний позивач просив суд визнати недійсним спірний кредитний договір та повернути його сторони в первинний стан. В обґрунтування даних позовних вимог зустрічний позивач послався на невиконання банком переддоговірної роботи із позичальником, зокрема неповідомлення останньому інформації згідно ст.11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору, внаслідок чого позичальника було введено в оману. Послався зустрічний позивача і на внесення в спірний кредитний договір умов, зміст яких суперечить законодавству, а саме умов, які є дискримінаційними та несправедливими стосовно позичальника, оскільки передбачають наявність прав тільки у банку, а відповідальність тільки для позичальника, встановлюють обов`язок позичальника застрахувати предмет іпотеки і тільки у певних страховиків, передбачають право банку на збільшення процентної ставки за кредитом, розкриття особистої інформації відносно позичальника третім особам. Також зустрічний позивач вказав на порушення п.7.5 спірного кредитного договору положень ст.11 ч.11 п.2 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо наявності у кредитодавця права вилучення продукції у позичальника без його додаткової згоди та рішення суду. Крім того, позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог послався на обмеження спірним кредитним договором можливості позивальника мати незаборонені законом цивільні права та обов`язки, а саме вільно укладати цивільні угоди щодо страхування та оцінки майна, мати захист персональної інформації, що, в свою чергу, за змістом ст.27 ЦК України тягне нікчемність спірного кредитного договору. Відзначив позивач за зустрічним позовом і порушення спірним кредитним договором прав та свобод позичальника, відсутність у договорі істотних умов детального розпису загальної вартості кредиту (неузгоджена ціна договору); дати видачі кредиту; основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу (ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»); попередження про покладення на позичальника валютних ризиків під час виконання кредитних зобов`язань, ненадання інформації щодо методики, яка встановлюється банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним (а.с.152-157, 184-185). В судовому засіданні представник зустрічного позивача викладені вище позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечував, пославшись у своїх письмових запереченнях на відповідність змісту спірного кредитного договору вимогам законодавства, чинних на час укладення такого договору, зокрема відзначив укладення сторонами договору у відповідності до вільного волевиявлення та з урахування принципу свободи договору, покладення на позичальника, як сторону договору, що має невиконані зобов`язання, у відповідності до ст.7 ЦК України за звичаєм ділового обороту валютних ризиків. Також представник зустрічного відповідача просив суд застосувати строки позовної давності до даних позовних вимог [PERSON] (а.с.174-180). Представник третьої особи за зустрічним позовом позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є первісний позивач, та [PERSON] , як позичальником, 30 листопада 2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту №11261133000, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати кредит у сумі 120000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 606000 гривень, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 29 листопада 2028 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,9% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем Банком приймаються квартира за адресою [ADDRESS] , яка є власністю [PERSON] , та порука [PERSON] . За порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів, комісії, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Також договором передбачено право кредитора вимагати дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом у випадку порушення позичальником графіку повернення кредиту. Викладені обставини підтверджуються копіями договорів, копією свідоцтва про державну реєстрацію, копія статуту позивача (а.с.5-7, 46, 48-50, 171). В той же день, 30 листопада 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є первісний позивач, та [PERSON] , як позичальником, було укладено додаткову угоду б/н до договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року, якою до цього договору долучено Додаток №2 «Графік платежів визначення сукупної вартості кредиту», Додаток №3 «Тариф банку», а також змінено/доповнено ряд пунктів, які регулюють сплату комісій, засвідчують ознайомлення позичальника із тарифами банку по розрахунковому обслугованою (а.с.19-23). Також, в матеріалах справи наявний графік погашення кредиту від 30 листопада 2007 року та графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту від 30 листопада 2007 року, відповідно до яких [PERSON] зобов`язується повернути позивачу кредит у таких розмірах, щоб станом на нижче вказану дату сума заборгованості не перевищувала наступний розмір (а.с.8-15). Як свідчить наявна в матеріалах справи копія виписки за особовим рахунком, 30 листопада 2007 року кредитодавцем на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року були надані позичальнику обумовлені в договорі кредитні кошти в повному обсязі (а.с.18). З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором 30 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №11261133000/П1, за умовами якого вказаний відповідач, як поручитель, зобов`язався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із відповідачем [PERSON] за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року, як існуючих на момент укладення договору, так і зобов`язань, які можуть виникнути в майбутньому (а.с.16-17, 46, 48-50). 26 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року, якою викладено в новій редакції п.1.3.4 кредитного договору (збільшено період, протягом якого позичальник повинен сплатити проценти за поточний місяць користування кредитом), а також викладено в новій редакції додаток №1 до кредитного договору (а.с.24-27). 03 вересня 2010 року між тими ж сторонами укладено додаткову №2 до договору про надання споживчого кредиту №11261133000 від 30 листопада 2007 року, якою знову було змінено графік погашення кредиту, а також визначено, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення (а.с.28-32). Із матеріалів справи встановлено, що позичальник [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку кредитодавець, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своїми письмовими вимогами від 29 вересня 2011 року просив відповідачів погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Оскільки відповідачі вказані вимоги не виконали, розмір заборгованості станом на 16 лютого 2012 року склав 119531,32 доларів США (еквівалент 954828,12 гривень), з яких 103769,05 доларів США (еквівалент 828917,55 гривень) заборгованість за тілом кредиту, 14766 доларів США (еквівалент 117952,28 гривень) заборгованість за процентами за користування кредитом, 268,49 доларів США (еквівалент 2144,72 гривень) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту, 727,78 доларів США (еквівалент 5813,57 гривень) пеня за несвоєчасне погашення процентів (а.с.32-40). Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання в повному обсязі. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Отже, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за первісним позовом про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №112611330000 від 30 листопада 2007 року, договором поруки №11261133000/П1 від 30 листопада 2007 року, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачами даних договорів, а також встановлено невиконання відповідачами, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за даними договорами та встановлено наявність у позивача в зв`язку із цим права вимагати дострокове повернення кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, суд керувався наступним. Так, відповідно до ст.559 ч.1 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно п.1.1 договору поруки №1126113300/П1 від 30 листопада 2007 року поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати з невиконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору про надання споживчого кредиту №112611330000 від 30 листопада 2007 року в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини, наведене положення спірного договору поруки в контексті норми ст.559 ч.1 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] . Правова позиція суду ґрунтується на тому, що на підставі ст.559 ч.1 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання або лише тоді, коли поручитель не надав згоди на зміну основного зобов`язання, яке зумовило збільшення його відповідальності. Відповідно, порука не припиняється, якщо на зміну умов основного зобов`язання поручитель надав свою згоду. Така згода не обов`язково повинна бути письмовою. Допустимою є також попередня згода поручителя на зміну умов основного договору, в тому числі виражена в договорі поруки. Саме згоду в останній з наведених форм було надано поручителем [PERSON] при підписанні спірного договору поруки №1126113300/П1 від 30 листопада 2007 року, який містить п.1.1, формулювання якого дозволяє стверджувати про забезпечення поручителем виконання позичальником зобов`язань, обсяг яких може змінитись в майбутньому, зокрема збільшитись внаслідок зміни умов основного зобов`язання. Вирішуючи питання щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд керувався наступним. Так, відповідно до ст.215 ч.1 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Згідно ст.215 ч.1 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Положеннями 7.12 договору про надання споживчого кредиту №112611330000 від 30 листопада 2007 року визначено, що сторони даного договору домовились вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенні до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи викладені вище та встановлені судом фактичні обставини укладення спірного договору про надання споживчого кредиту №112611330000 від 30 листопада 2007 року, норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України при укладанні спірного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Крім того, позичальник [PERSON] підписав оспорюваний ним зараз кредитний договір особисто, що з урахуванням викладеного виключає можливість визнання спірного договору недійсним як правочину. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] , його представника на те, що вказаного позивача, як позичальника, не було ознайомлено кредитодавцем в письмовій формі перед укладенням кредитного договору із інформацією, зокрема про умови кредитування, передбаченою ст.11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів». Такі посилання суд оцінює критично, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки за змістом п.7.12 спірного кредитного договору [PERSON] , власноруч підписавши такий договір, підтвердив факт отримання ним від банку вищезазначеної інформації в повному обсязі та в належній формі. З цих же підстав, суд не приймає до уваги посилання [PERSON] , його представника про введення першого в оману при укладенні спірного кредитного договору, оскільки факт введення в оману позивач за зустрічним позовом пов`язує саме із невиконанням банком вказаних положень Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням на характер формулювання положень п.7.12 договору про надання споживчого кредиту №112611330000 від 30 листопада 2007 року, в суду відсутні підстави вважати, що кредитодавцем не було виконано вимог п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі Правила), щодо попередження позичальника про покладення на нього валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, надання йому інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу під час погашення заборгованості за кредитом тощо. При цьому, положення п.3.8 вказаних Правил не містять обов`язкової вимоги щодо зазначення у кредитному договорі конкретних посилань на виконання банком таких вимог підзаконного нормативного акту. Твердження позивача за зустрічним позовом в частині несправедливості та дискримінаційності положень оспорюваного ним кредитного договору суд також оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що зазначені положення договору насправді є несправедливими або нерозумними, а оцінка, надана ним позивачем за зустрічним позовом є суто суб`єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у мінімізації своїх грошових зобов`язань. Крім того, оспорюваний договір був укладений позичальником в тому числі із урахуванням принципу свободи договору саме на викладених в кредитному договорі умовах, які його повністю влаштовували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позивача у цьому договорі та згадуване вище положення п.7.12 спірного кредитного договору. В підтвердження викладених висновків суду слід відзначити і те, що спірний кредитний договір виконувався та не викликав у зустрічного позивача жодних заперечень протягом більше чотирьох років, і лише з часу виникнення у позичальника простроченої заборгованості та обов`язку здійснити дострокове повернення кредиту, даний договір перестав влаштовувати позичальника. Не погоджується суд із посиланнями зустрічного позивача на передбачення спірним кредитним договором прав тільки для банку, а відповідальності тільки для позичальника, оскільки такі твердження суперечать дійсним обставинам справи. Так, права позичальника передбачаються п.3.4 спірного кредитного договору, а відповідальність банку п.4.4. До того, укладений договір не містить жодних заборон щодо використання позичальником прав та застосування до банку відповідальності, визначених безпосередньо нормами діючого законодавства, а не лише положеннями спірного договору. Відсутні в суду підстави вважати несправедливими та дискримінаційними по відношенню до позичальника умови спірного кредитного договору щодо обов`язку страхування предмету іпотеки та права банку на підвищення процентної ставки, оскільки такі умови включені до договору із дотриманням та на підставі положень ст.ст.3, 6, 627, 628 ЦК України, зокрема із дотриманням загальних засад цивільного судочинства та на підставі вільного волевиявлення сторін. Крім того, умова щодо права банку на підвищення процентної ставки включена в договір до доповнення ЦК України нормою ст.1056-1, яка встановлює певні обмеження щодо такого права банку. Відсутні в суд підстави вважати, що спірним кредитним договором обмежено право позичальника на вільне укладення цивільної угоди щодо страхування та оцінки майна, оскільки пункт спірного кредитного договору щодо обов`язку страхування предмету іпотеки у певного кола страховиків стосується лише конкретного випадку і конкретного майна, а не права позичальника в цілому на укладення договорів страхування щодо необмеженого кола майна в межах інших правовідносин. До того ж, за своєю правовою природою обов`язки, які бере на себе сторона договору, і є певними обмеженнями в поведінці такої сторони, спрямованими на виконання договору. Не може суд вважати несправедливим та дискримінаційним, а також таким, що суперечить вимогам законодавства положення п.7.4 спірного кредитного договору щодо права банку на зберігання, використання, поширення та отримання інформації про позичальника. Позиція суду з цього приводу ґрунтується на тому, що таке право банк отримує за змістом пункту договору лише за згодою позичальника, а також інформацію передбачається використовувати лише в певних чітко визначених в пункті випадках, пов`язаних виключно з виконанням сторонами умов кредитного договору, а також забезпечення права банку на заміну кредитора у зобов`язанні. З цих же підстав суд не погоджується із твердженнями зустрічного позивача [PERSON] щодо обмеження спірним кредитним договором його можливості мати не заборонені цивільні права та обов`язки, а саме мати захист персональної інформації, що складає банківську таємницю. Критично суд оцінює посилання зустрічного позивача на невідповідність вимогам законодавства положень п.7.5 спірного кредитного договору щодо права банку на вилучення продукції у позичальника. Таке положення договору сформульоване як надання згоди/права позичальником банку на вилучення останнім продукції, придбаної за кредитні кошти, без отримання додаткової згоди позичальника та судового рішення в подальшому, а відтак підписання позичальником кредитного договору презюмує його згоду на подібні дії банку, що не суперечить положенням ст.11 ч.11 Закону Країни «Про захист прав споживачів», як хибно вказує [PERSON] . Вважає суд безпідставними твердження зустрічного позивача на порушення спірним кредитним договором його конституційних прав та свобод, оскільки в підтвердження свого твердження такий позивач не навів коло своїх порушених конституційних прав та свобод, а також не зміг довести факт такого порушення. При цьому не зрозумілим є посилання зустрічного позивача в контексті вказаних тверджень на обмеження спірним договором конкуренції. Не погоджується суд також із твердженнями зустрічного позивача [PERSON] про порушення спірним кредитним договором положень ст.638 ЦК України щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору, оскільки такі твердження суперечать встановленим судом та наведеним вище обставинам укладення спірного договору та викладеним вище висновкам суду щодо відповідності його змісту нормам ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України. Крім того, не відповідає дійсності твердження зустрічного позивача щодо відсутності в спірному договорі дати видачі кредиту, оскільки така дата прямо зафіксована в п.1.2.1 кредитного договору. Безпідставними є посилання позивача [PERSON] на не зазначення в спірному кредитному договорі сукупної вартості кредиту, ціни договору. Така оцінка судом тверджень зустрічного позивача ґрунтується на тому, що сутність положень спірних договору є очевидною і під час ознайомлення вказаного позивача з його текстом, зокрема із додатками (графік погашення договору) не могла залишитися поза його увагою або бути ним неправильно сприйнятою. До того ж є безпідставним посилання [PERSON] з цього приводу на положення ст.11 ч.2 п.«д» Закону України «Про захист прав споживачів», ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», оскільки зазначені норми закону не регулюють зміст кредитного договору, а стосуються питання надання можливому позичальнику інформації до моменту укладення договору. Підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що обставини та посилання зустрічного позивача [PERSON] в обґрунтування його позовних вимог не тільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а й спростовуються наявними в матеріалах доказами, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність зустрічних позовних вимог [PERSON] , що зумовлює необхідність відмови в їх задоволенні. Окрім того, зустрічний позов [PERSON] не підлягає задоволенню і з урахуванням на наступне. Відповідачем за даним зустрічним позовом до суду подана заява про застосування до заявлених зустрічним позивачем вимог загального трирічного строку позовної давності, якій підлягає відрахуванню з дати укладення спірного кредитного договору і до дати подання до суду даного позову. Вказана заява була підтримана в останньому судовому засіданні представником зустрічного відповідача. Спірний кредитний договір укладено між сторонами 30 листопада 2007 року, а зустрічний позов подано до суду першого разу 13 серпня 2012 року, а вдруге 18 лютого 2013 року, що свідчить про пропуск в обох випадках визначеного ст.257 ЦК України загального трирічного строку позовної давності, який і підлягає застосуванню до пред`явлених зустрічних позовних вимог. При цьому, зустрічним позивачем, його представником не подано суду жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску даного процесуального строку. Враховуючи викладені обставини в контексті ст.267 ЦК України, яка передбачає пропуск строку позовної давності як обов`язкову підставу для відмови в задоволенні позову при наполяганні сторони на застосуванні строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за первісним позовом, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 3219 гривень, тобто по 1609,5 гривень з кожного (а.с.1). Судові витрати позивачів за зустрічними позовами, враховуючи результат їх розгляду, відшкодування не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed