Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-31 00:00:00

В травні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07.08.1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 23.06.2009 року шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбних відносинах відповідач придбав автомобіль КІА Cerato, який 09.08.2008 року продав без її письмової згоди, чим порушив право позивачки на спільну сумісну власність подружжя. В звязку з вищевикладеним, [PERSON] просила суд визнати недійсною угоду про реалізацію автомобілю КІА Cerato третій особі, укладену [PERSON]. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити. Також представник позивачки звернувся до суду з письмовою завою, в якій просив продовжити строк позовної давності на 25 днів, оскільки в зазначений термін він знаходився за межами України з усіма документами позивачки, тому вона не мала можливості звернутися до суду у встановлений законодавством строк. Відповідач проти задоволення позову заперечував. Представник відповідача звернувся до суду з письмовим клопотанням про застосування трирічного строку позовної давності до позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 09 серпня 2008 року між [PERSON] та Конопліч JI.C. на товарній біржі «Автопродажа» було укладено договір №1285 купівлі-продажу транспортного засобу «КІА Cerato» транзитний номерний знак 15АВ5989, відповідно до якого [PERSON] продав, а Конопліч Л,С. купиза вказаний автомобіль 2007 року випуску за 100 грн. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, оскільки був придбаний ними в січні 2007 року, під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно з п.1 ч.1 ст.31 Цивільного кодексу України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Вартість автомобіля на момент придбання складала 97 000 грн., що підтверджено накладною від 19 січня 2007 року. Отже, вказаний правочин не є дрібним побутовим. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. З біржової (угоди) від 09 серпня 2008 року, укладеної на Товарній біржі «Автопродажа», вбачається, що дані про те, що біржова угода укладена з урахуванням письмової згоди позивачки [PERSON], відсутні. Згідно ч..4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Крім того, договори про відчуження транспортних засобів підлягають державній реєстрації, що у відповідності до п.З ст.65 СК України та ч.2 ст.369 ЦК України вимагає письмового погодження та нотаріального посвідчення згоди співвласника спільного сумісного майна при вчиненні правочину. Оскільки [PERSON] не були надані будь-які підтвердження щодо отримання згоди дружини на продаж автомобіля, суд приходить до переконання про порушення права позивачки на можливість володіти, розпоряджатися та користуватися майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме автомобілем «КІА Cerato». Але відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналась про порушення свого права. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивачці було достовірно відомо про продаж спірного автомобіля відповідачем ще до звернення 16 квітня 2009 року з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя, про що свідчить зміст відповідної позовної заяви, копія якої міститься в матеріалах справи. Дані обставини не заперечувалися і позивачкою у судовому засіданні. Жодного доказу, поважності причин пропуску строку позовної давності позивачкою суду надано не було. Відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності до виниклих правовідносин. Оскільки у суду немає підстав для поновлення строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в звязку з пропуском позивачкою строку позовної давності без поважних на те причин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed