Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-20 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним та поділ майна подружжя. В позові зазначає, що в період з 28 вересня 1997 року по 22 лютого 2010 року вона перебувала в за\-реєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Під час спільного проживання в шлюбі вони придбали : 1. Автомобіль СНЕVROLET АVЕО, SF69Y, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER] вартістю 67 093 гра.; 2. Спальний гарнітур Сант'яго, вартістю 6 080 грн.; 3. Килим розміром 1,50 х 2,80 м., вартістю 800 грн.; 4. Пральну машинку ЕЬСАБ, вартістю 430 грн.; 5. Стінку [PERSON] нова, вартістю 3 295 грн., 6. М'яку частину Фаворит(3+1+1), вартістю 4 045 грн.; 7. Телевізор Самсунгдіагоналлю 32 дюйма, вартістю 3 235 грн. Загальна вартість спільно нажитого майна, наявного на час припинення спіль\- ного ведення господарства складає 84 978 грн. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, частки кожного з подружжя у спільному майні складають 42 489 грн. Крім того зазначає, що автомобіль СНЕVROLET АVЕО, SF69Y, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER] було придбано в кредит. Договір кредиту було укладено на імя позивачки . Станом на час припинення шлюбних відносин усі зобовязання за договором кредиту було виконано. 19 січня 2010 року між позивачкою та відповідачкою [PERSON], матірю відповідача було укладено договір купівлі-продажу вищезгаданого автомобіля. Взамін відповідач [PERSON] пообіцяв компенсувати їй частину вартості автомобіля. Станом на даний час відповідач із нею не розрахувався. Враховуючи те, що автомобілем постійно керував відповідач, а не його мати, кошти за автомобіль їй не передавались, тому вважає даний договір фіктивним , тому просить визнати його недійсним. Також просить визнати автомобіль вартістю 67 093 грн., спільним сумісним майном [PERSON]. та [PERSON] Поділити спільне майно подружжя, виділивши позивачці - Спальний гарнітур Сант'яго, вартістю 6 080 грн.; - Килим розміром 1,50 х 2,80 м., вартістю 800 грн.; - М'яку частину Фаворит(3+1+1), вартістю 4 045 грн ; Всього майна на загальну суму 10 925грн. Відповідачу [PERSON] виділити: - Автомобіль СНЕVROLET АVЕО, SF69Y, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER] вартістю 67 093 грн.; - Пральну машинку ЕЬСА8, вартістю 430 грн.; - Стінку [PERSON] нова, вартістю 3 295 грн.; - Телевізор Самсунг діагоналлю 32 дюйма, вартістю 3 235 грн.. Всього майна на загальну суму 74 053 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 31 564 грн. грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні по\-дружжя. Під час розгляду справи в судовому засіданні було встановлено, що відповідач продав усі речі, крім килима, які просить виділити їй позивачка, тому вона частково змінила свої вимоги, та просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію за спальний гарнітур Сант'яго, вартістю 6 080 грн та м'яку частину Фаворит(3+1+1), вартістю 4 045 грн. В судовому засіданні позивачка позов підтримала в уточненому виді. Пояснила , що 28.09.1997року зареєструвала шлюб з відповідачем. Мати відповідача виділила їм для проживання дві кімнати у своєму будинку. Коли вони там поселились, то поступово почали влаштовувати побут тому, що кімнати були не облаштовані. Разом із чоловіком за спільні кошти вони придбали спальний гарнітур, килим , м'яку частину, пральну машинку , телевізор ,стінку . Вона весь час працювала секретарем судового засідання Хмільницького міськрайсуду і отримувала заробітну плату. Крім того на придбання деяких речей брала кредити. Чоловік працював по найму і також отримував заробітну плату. Через те, що вона працювала офіційно, договір кредиту на придбання автомобіля було оформлено на неї. Усі кошти по даному договору кредиту відповідач сплачував із власного заробітку. Вона ж взамін витрачала свою заробітну плату на придбання продуктів харчування та інші побутові потреби сімї. Коли сімя розпалась, вона лише узяла свій одяг і залишила будинок відповідача. Усі придбані ними речі залишились у будинку відповідача. У день подачі заяви про розірвання шлюбу вони домовились, що вона знімає з обліку автомобіль та відчужує його матері відповідача, а він взамін компенсує їй частину його вартості. Відповідач [PERSON] позов не визнав. В судовому засіданні підтвердив, що усі перелічені позивачкою речі були придбані в період шлюбу та перебували у будинку де вони проживали разом. Однак дані речі він купував виключно за кошти, які заробляв самостійно. Після розірвання шлюбу продав усі речі окрім килима, якого згоден віддати позивачці. Що стосується автомобіля, то договір кредиту було укладено на імя позивачки, однак усі платежі по кредиту він здійснював самостійно. Коли сімя розпалась, кредит був не погашений. Він позичив у товариша [PERSON] кошти на погашення кредиту , після погашення кредиту автомобіль був переоформлений на його матір. Позивачці не обіцяв повернути частину вартості автомобіля. Представник відповідачки [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що відповідачка не мала умислу на укладення фіктивного правочину щодо автомобіля. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є родичами позивачки, підтвердили, що під час спільного проживання сторін у справі були придбані спальний гарнітур, килим , м'яка частина, пральна машинка , телевізор ,стінка. Позивачка постійно працювала , отримувала заробітну плату, купувала продукти харчування та готувала їжу, виконувала інші обовязки по господарству. Після розлучення вона лише забрала з будинку чоловіка власний одяг. Вислухавши учасників процесу, вивчивши документи, які є у справі суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб (а.с.5) та копії свідоцтва про розірвання шлюбу(а.с.6) судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 28 вересня 1997 року по 22 лютого 2010 року . Копії свідоцтв про шлюб ( а.с.18,62) підтверджують зміну прізвища сторін , на даний час позивачка - [PERSON], відповідач -[PERSON] В судовому засіданні встановлено, що в період шлюбу сторонами було придбано спальний гарнітур, килим , м'яка частина, пральна машинка , телевізор ,стінка. Про це зазначила позивачка, це також підтвердили свідки і дані речі відображені на фотознімках (а.с.107), даний факт в судовому засіданні визнав відповідач, хоча стверджував, що ці речі купувались за його кошти. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач в судовому засіданні стверджував, що майно належить йому тому, що воно придбане за його заробітну плату. Однак таке твердження є хибним і спростовується нормами ст. 61 ч 2 СК України , які передбачають, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ППВС України від 21.12.2007 N 11 п. 23, 24 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання . До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї . Відповідно до ППВС України від 21.12.2007 N 11 п. 22 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК . Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачка в судовому засіданні детально згадала магазини в яких придавались речі домашнього вжитку, що підлягають розподілу. На підтвердження вартості цих речей нею подано довідки із тих магазинів де вони були придбані(а.с.102-106). Хоча представник відповідача вважав ці докази неналежними, однак відповідач проти визначеної у довідках вартості речей не заперечував. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. В судовому засіданні встановлено, що усі речі, які належали подружжю та залишились в будинку відповідача, окрім килима, були ним відчужені. Тому на користь позивачки з відповідача слід стягнути частину їх вартості. Відповідно до ППВС України від 21.12.2007 N 11 п. 30 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено , що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК . У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. П . 19. передбачено , що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК , оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Що стосується автомобіля, то 24.01.2008року позивачка уклала кредитний договір на придбання автомобіля СНЕVROLET АVЕО, SF69Y, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER](а.с.8-10) .Довідка банку (а.с.7) свідчить, що станом на 18.01.2010 року усі зобовязання за даним договором виконано повністю. Поскільки автомобіль було придбано в період шлюбу, він є спільним майном подружжя . Заслуговує на увагу той факт, що останній платіж за кредитним договором в сумі 21320,55 грн. був здійснений 18.01.2010року , що підтверджено оглянутою в судовому засіданні кредитною справою 1.15ВН-24. Як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON] гроші для здійснення цього платежу він позичив напередодні у товариша [PERSON] Цей факт визнала позивачка [PERSON] Окрім цього це також підтверджується розпискою (а.с.69). Так, як 17.01.2010року були позичені кошти на здійснення останнього платежу 18.01.2010року, суд вважає, що кошти в сумі 21320,55 грн. не належать до спільних коштів подружжя. Тому від вартості автомобіля , яка складає 67093 грн.,що підтверджено висновком спеціаліста( а.с.16-17) слід відняти 21320,55 грн. (67093 грн. - 21320,55 грн.=45772,45грн) , саме така сума підлягає розподілу, (45772,45грн . : 2= 22886,23грн. Вартість майна, яке просить стягнути на її користь позивачка (крім автомобіля ) становить 10925грн. , а вартість майна яке має залишитись у відповідача 6960грн. Так, як частка кожного із подружжя у спільному майні має бути рівною, то на користь позивачки слід стягнути лише 8142,5 грн. та килим (10925+ 6960= 17885 : 2 =8942,5 вартість килима (800)) .Таким чином на користь позивачки із відповідача підлягає стягненню 31028,73 грн. та килим (8142,5+ 22886,23=31028,73). Відповідачем на підтвердження його боргових зобовязань надано розписку (а.с.69) , однак судом дана розписка взята до уваги лише частково. В судовому засіданні встановлено, що відповідач із позичених коштів на погашення кредиту за автомобіль лише використав 21320,55 грн. Про те, що решта позичених коштів була використана відповідачем в інтересах сімї, ним не доведено , в судовому засіданні він взагалі не надав жодного доказу. Що до визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля СНЕVROLET АVЕО, SF69Y, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER] від 19 січня 2010 року між позивачкою та відповідачкою [PERSON], то у цій частині позов не підлягає до задоволення. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ППВС України від 06.11.2009року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними п. 24. зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В судовому засіданні не встановлено наявність умислу всіх сторін правочину. Крім того на виконання правочину було передано майно. В судовому засіданні позивачка підтвердила, що автомобіль був переданий та вибув із її володіння. Тому такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Outcome: partial