Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-13 00:00:00

В грудні 2010 року позивачка звернулася до суду з даним позовом у якому зазначила, що з відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22.06.1985 року. За час спільного перебування у шлюбі вони з відповідачем набули у спільну сумісну власність незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також земельну ділянку площею 0,1633 га., які розташовані у с. Іванків вул. Молодіжна № 2. У зв’язку з тим, що з 2009 року їх сім’я фактично припинила існування прохала суд поділити вказане майно та визнати за нею право власності на ? його частину. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та прохали суд поділити спірне домоволодіння виділивши їй на праві особистої приватної власності ? частину житлового будинку, надвірних будівель та споруд по вул. Молодіжна № 2 у с. Іванків Бориспільського району, згідно варіанту № 1 висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 3983/12-43 від 25.07.2012 року, як другому співвласнику, визнати за нею право власності на ? частину вказаного майна та земельної ділянки, а також визнати частково недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку в частині набуття відповідачем права власності на ? її частину. Відповідач проти позову та обставин якими він обґрунтовувався не заперечував. Прохав лише поділити спірне домоволодіння по варіанту № 2 висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 3983/12-43 від 25.07.2012 року, за яким йому, як першому співвласнику, прохав виділити у власність три житлових кімнати. Проти стягнення з нього на користь позивачки понесених останньою судових витрат заперечував, так як клопотання про призначення судових експертиз він не заявляв. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані по справі докази у їх сукупності і дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що з 22.06.1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.5). Згідно наказу радгоспу «Победа»від 2.10.1987 року № 73 [PERSON] надано земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва індивідуального житлового будинку у с. Іванків по вул. Молодіжна. 19.11.1987 року виконкомом Іванківської сільської Ради народних депутатів прийнято рішення про відкриття погосподарського номеру та про дозвіл [PERSON] із сім’єю у складі [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка) на будівництво власного житлового будинку в с. Іванків по вул.. Молодіжна (а.с.6). 15.03.1988 року рішенням Бориспільської районної Ради народних депутатів за № 52 [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку по вул. Молодіжна у с. Іванків та видано паспорт на забудову садиби а.с.7-8). 6.04.1988 року межі спірної земельної ділянки було встановлено в натурі (а.с.9). 8 грудня 2006 року рішенням Іванківської сільської ради було передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у с. Іванків. 4 вересня 2007 року рішенням Іванківської сільської ради відповідачу було довиділено земельну ділянку площею 0,0433 га. та передано її у власність останньому. Вказана земельна ділянка також знаходиться у с. Іванків по вул. Молодіжна 2. Дані обставини підтверджуються рішеннями Іванківської сільської ради від 8.12.2006 року № 466-7-У та від 4.09.2007 року № 668-15-5, (а.с.18,19). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 153487 [PERSON] набув у власність земельну ділянку загальною площею 0,1633 га. для будівництва та обслуговування спірного домоволодіння (а.с.54). Судом встановлено, що сторони перебуваючи у шлюбі спільно збудували на вказаній земельній ділянці житловий будинок загальною площею 107,2 кв.м. з яких житлова –69,4 кв.м., а також надвірні господарські будівлі та споруди, що підтверджується технічним паспортом на будинок (а.с.47-51) Згідно довідки форми № 3 у вказаному будинку зареєстровані сторони та їхні спільні діти [PERSON] (син) та [PERSON] (дочка) (а.с.17). Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що починаючи з 2009 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, склався певний порядок користування будинком за яким позивачка з дітьми займає кімнати, що позначені на технічному паспорті під № 1-3, 1-4, 1-5, а відповідач –кімнати № 1-6 та 1-7. Коридор, ванна, туалет та кухня перебувають у спільному користуванні. Частиною 1 ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ст. 63, 65 СК України та ст. 368 ЦК України, майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності, здійснюється його співвласниками за спільною згодою. Частиною 2 ст. 372 ЦК України, як і ч. 1 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позивач набула право власності на ? частину вказаного нерухомого майна. Згідно вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Зважаючи на те, що спірне домоволодіння хоч і завершене будівництвом і сторони проживають у ньому протягом тривалого часу, однак право власності на нього у Бориспільському районному БТІ не зареєстровано, за позивачкою слід визнати право власності на ? його частину як незакінченого будівництвом. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»також встановлено, що встановлено, що суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім’ї забудовника, які спільно будували будинок суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Оскільки сторони не дійшли спільної мови щодо поділу нерухомого майна ухвалою суду було призначено будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 3983/12-43 від 25 липня 2012 року судовим експертом запропоновано два варіанти поділу спірного домоволодіння з урахуванням вже встановленого сторонами порядку користування даною садибою (а.с.124-136). Заслухавши думку сторін та їх обґрунтування щодо варіантів розподілу домоволодіння суд вважає за необхідне поділити вказане домоволодіння та земельну ділянку згідно варіанту № 1 висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи за яким позивачу слід виділити частину домоволодіння та земельної ділянки як другому співвласнику, а відповідачу –відповідну частину як першому співвласнику. У зв’язку з відступом від ідеальних часток стягнути з позивача на користь відповідача різницю у вартості його частки в сумі 26466 грн. Вказаний варіант розподілу домоволодіння суд вважає найоптимальнішим, оскільки при його обранні враховуються ті обставини, що позивач фактично протягом чотирьох років проживає у кімнатах, які позначені на технічному паспорті під № 1-3, 1-4, 1-5, з нею проживає двоє дітей, відповідач у будинку не проживає. Вимогу відповідача щодо розподілу домоволодіння за варіантом № 2 додаткової будівельно-технічної експертизи, за яким йому має відійти ? частина домоволодіння як першому співвласнику, суд сприймає як необґрунтовану, оскільки останній не зміг пояснити чому саме такий варіант розподілу має обрати суд. Відповідач лише зазначав, що хоче одноосібно володіти трьома житловими кімнатами, незважаючи на те, що з позивачкою проживають двоє дітей. Положеннями ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пунктом 182 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»встановлено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК. Відтак, позивачка набула у власність ? частину спірної земельної ділянки. В ході розгляду судом даної справи, встановлено, що на ім’я відповідача видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1633 га., яка розташована у с. Іванків Бориспільського району по вул. Молодіжна 2, серії ЯГ № 153487. За вищевикладених обставин суд вважає, що даний державний акт в частині набуття відповідачем права власності на ? частину спірної земельної ділянки видано неправомірно, оскільки це порушує права позивачки на ? її частину, на яку вона набула право власності у зв’язку з набуттям права власності на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку та надвірних будівель і споруд. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов’язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Статтею 153 ЗК України гарантовано, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, окрім іншого, шляхом визнання прав (ч. 3.ст. 152 ЗК України). З огляду на викладене суд приходить до висновку, що державний акт серії ЯГ № 153487 виданий на ім’я відповідача підлягає визнанню недійсним в частині набуття ним права власності на ? частину даної земельної ділянки. Так як позивачка набула право власності на іншу ? частину вказаної ділянки, її право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права.

Outcome: approved