Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-28 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В жовтні 2009р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їй на підставі договору дарування від 31.07.1996р. належить на праві власності ? житлового будинку №8, який розташований по вул. Туристська, в м. Одесі на земельній ділянці площею 1247 кв.м., що прилягає до земельної ділянки відповідача. 13.08.1996р. її право власності на частку вказаного вище житлового будинку було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості»за №4972 стр.2 кн.32 (далі-КП «ОМБТІ та РОН»). Позивачка зазначала, що раніше між колишніми власниками житлових будинків, які розташовані по вул. Туристська, 8 та 8 «а», а саме між [PERSON] та [PERSON] 10.02.1968р. було укладено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] віддав частину своєї земельної ділянки для встановлення провулку загального користування для вїзду та проходу обох сторін до їх житлових будинків. Після смерті [PERSON] право власності на житловий будинок по вул. Туристська, 8«а», перейшло до його дружини [PERSON], яка 30.04.1996р. на підставі договору дарування подарувала вказаний вище будинок своєму сину [PERSON], відповідачу у справі. Позивачка стверджує, що після смерті [PERSON], відповідач у справі зайняв частину провулку загального користування, встановив паркан з воротами, тим самим лишив її можливості користуватися провулком та земельною ділянкою, яка знаходиться в її користуванні. Крім того, відповідач самовільно зайняв частину належної їй земельної ділянки, встановив паркан довжиною 27,40 м., посунув його на один метр, тим самим зайняв 27,40 кв.м., а також зайняв частину земельної ділянки з боку провулку на межі зі своєю земельною ділянкою. Отже своїми діями відповідач перешкоджає позивачці у користуванні її земельною ділянкою, тому остання просила суд постановити рішення, яким зобовязати відповідача не перешкоджати їй в користуванні провулком довжиною 45 м. по вул. Туристської, в м. Одесі, який знаходиться у сумісному користуванні, шляхом знесення обмежуючого паркану за особистий рахунок та зобовязати відповідача не перешкоджати їй в користуванні земельною ділянкою площею 1247 кв.м., шляхом поновлення межі між їх земельними ділянками у первісному стані, та шляхом встановлення огорожі на попередньому місці за рахунок відповідача. Ухвалою суду від 22 червня 2010р. за клопотанням позивача по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза (а.с.40). 06 жовтня 2011р. справа була повернута з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз із висновком експерта (а.с.61-71) Представники позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і дату розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, надав суду заперечення на позов від 19.03.2010р.(а.с.28-29). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивачки, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки та поновлення межі, підлягають задоволенню частково. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим главою 27 книги третьої ЦК України та Земельним Кодексом України. Тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що до 1971р. житловий будинок по вул. Туристська, 8 в м. Одесі належав на праві власності [PERSON], а житловий будинок по вул. Туристська, 8 «а»[PERSON] Відповідно до мирової угоди від 10.02.1968р., яка була укладена між [PERSON] та [PERSON], останній віддав частину своєї земельної ділянки для встановлення провулку загального користування для вїзду та проходу обох сторін до їх житлових будинків, що знаходилися по вул. Туристська, 8 та по вул. Туристська, 8 «а»в м. Одесі (а.с.10, 20). Факт встановлення провулку загального користування колишніми власниками вищевказаних будинків, підтверджується інвентаризаційними відомостями від 20.11.1953р., технічним паспортом від 13.05.2004р., та висновком судової будівельно-технічної експертизи № 15240 від 27.09.2011р. (а.с.12,73-77). Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №353 від 30.04.1955р. [PERSON] була виділена у користування земельна ділянка площею 1820 кв.м., що підтверджується архівною довідкою №1568 від 07.06.1995р. (а.с.16). Після смерті [PERSON] належний йому житловий будинок по вул. Туристська, 8 в м. Одесі перейшов у власність у порядку спадкування [PERSON], яка на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1995р. продала ? його частину [PERSON] (а.с.17). Встановлено, що 31.07.1996р. між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким остання подарувала позивачці 1/2 частину житлового будинку, що розташований по вул. Туристська, 8 в м. Одесі на земельній ділянці площею 1247 кв.м. (а.с.9). 13.08.1996р. на підставі договору дарування від 31.07.1996р. право власності [PERSON] на 1/2 частину вказаного вище житлового будинку було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН»(а.с.9 обор.). Отже позивачка у визначеному законодавством порядку набула право власності на ? частину житлового будинку по вул. Туристська, 8 в м. Одесі. Зі змісту довідки Управління Держкомзему в м. Одесі від 27.10.2010р. вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться по вул. Туристська, 8, в м. Одесі на імя [PERSON] не оформлялася та договір оренди земельної ділянки за зазначеною вище адресою не реєструвався (а.с.47). Встановлено, що відповідна землевпорядна документація щодо відведення земельної ділянки, що розташована по вул. Туристська, 8 в м. Одесі відсутня, рішення щодо надання у власність (оренду) громадянам земельної ділянки за вищенаведеною адресою Одеською міською радою не приймалось, що підтверджується довідкою Одеського міського управління від 26.10.2010р. (а.с.48). Відповідно до ч.1 ст.90 ЗК УРСР 1970р., який діяв на момент набуття колишніми власниками права власності на вищевказані жилі будинки, при переході права власності на будівлю на землях міст переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР»від 18 грудня 1990р. передбачав, що громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до набуття чинності цим Кодексом, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пункт 6 Перехідних положень ЗК 2001р. з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005р. також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час набуття чинності цим Кодексом громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні. Крім того, згідно з ст.30 ЗК України в редакції від 13.03.1992р. при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить у розмірах, передбачених ст.67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР 1970р. особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов'язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Оскільки право власності позивачки на частку житлового будинку виникло в 1996р. то разом з правом власності на будинок до неї перейшло і право користування земельною ділянкою. Таким чином позивачка є належним користувачем земельної ділянки по вул. Туристська, 8 в м. Одесі. Відповідно до п.7 Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Встановлено, що позивачка у власність свою земельну ділянку не отримувала але має право користуватися нею, оскільки вона перейшла до неї в користування за раніше діючим законодавством, тому суд вважає, що її право на користування земельною ділянкою підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що після смерті батька відповідача [PERSON], який помер 04.08.1991р. право власності на житловий будинок по вул. Туристська, 8 «а»в м. Одесі перейшло до відповідача на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину та договору дарування від 30.04.1996р. (а.с.50,52). Отже відповідач також є належним користувачем земельної ділянки по вул. Туристська, 8 «а»в м. Одесі. Встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами. В користуванні позивачки знаходиться земельна ділянка площею пропорційно її частки у праві власності на житловий будинок, тобто 623,5 кв.м. (1247 х ?), що підтверджується договором дарування від 31.07.1996р., а в користуванні відповідача знаходиться земельна ділянка площею 829 кв.м., що підтверджується договором дарування від 30.04.1996р. (а.с.50). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 15240 від 27.09.2011р. встановлено, що згідно планів кварталів №480 провулок був організований з площі раніше цільної земельної ділянки при домоволодінні №8 по вул. Туристська для можливості проходу, проїзду на ділянку № 8«а». Згідно мирової угоди між власниками домоволодінь №8 і №8 «а»вказаний провулок повинен використовуватися як провулок загального користування власників домоволодінь №8 і №8 «а». На час обстеження, частка провулку площею 96 кв.м. зайнята власником домоволодіння №8 «а»по вул. Туристська м. Одесі, встановленні металеві вїзні ворота, які використовується одноособово. З змісту позовної заяви вбачається, що відповідач перешкоджає позивачці у користуванні провулком загального користування та порушує межі сусідньої земельної ділянки. Згідно зі ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім іншого, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 91ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, установленому законом. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідач, встановивши в провулку загального користування обмежуючий паркан з воротами, з порушенням існуючих норм і правил порушив вимоги ст.91 ЗК України, оскільки не дотримався правил добросусідства, і порушив права позивачки, як землекористувача земельної ділянки на якій створено провулок загального користування, створивши їй незручності у здійсненні свого права власності. Суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача про те, що при відкритті воріт, які були встановлені відповідачем в провулку загального користування, останній здійснює перешкоди позивачці у користуванні провулком та перекриває позивачці вихід з її земельної ділянки, тим самим порушує її права, як власнику будинку і користувача земельної ділянки, оскільки іншого виходу з належної позивачці земельної ділянки не має. Вказані факти підтверджуються також фотознімками, які були надані представниками позивачки в якості обґрунтування позовних вимог (а.с.118-129). Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Оскільки судом встановлено, що відповідач порушив права позивачки, тому її позовні вимоги останньої в частині усунення перешкод в користуванні провулком по вул. Туристській, в м. Одесі, шляхом знесення обмежуючого паркану з воротами за особистий рахунок відповідача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача не перешкоджати позивачці в користуванні земельною ділянкою, шляхом поновлення межі між їх земельними ділянками у первісний стан, та шляхом встановлення огорожі на попередньому місці за рахунок відповідача, то ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відновлення меж проводиться землевпорядними органами, відповідно до вимог ст.107 ЗК України. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали непридатними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до вимог ч.3 ст.158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори, спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності та користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування районів у містах. Згідно зі ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактично використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках , коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема, з установленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Посилання представників позивачки в обгрунтування позовних вимог про відновлення меж на технічні паспорта в яких є план земельної ділянки, суд не приймає до уваги, оскільки дані будівельних паспортів не є основою для відновлення меж, а земельна кадастрова документація на земельну ділянку позивачкою не оформлена. Як розяснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Тобто, ч.5 ст.158 ЗК України встановлено, що у разі незгоди власника землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Судом встановлено, що позивачка до органів місцевого самоврядування із заявами про відновлення меж не зверталася і їй не було в цьому відмовлено. Отже в задоволені даних позовних вимог слід відмовити. Крім того, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір по справі складає 45,50 грн., який повністю сплачений позивачкою по справі (а.с.1,2).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Оскільки позовні вимоги задоволенні частково, то з відповідача на користь позивачці слід стягнути 22,75 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: partial