Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-12 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 1 581 400 гривень, звернувши стягнення на нерухоме майно - квартири №№ 19 і 12 в будинку № 56 по вул. Велика Арнаутська в м. Одесі і квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 р. Одесі, які є загальною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] і визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, квартири №№ 16, 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 в м. Одесі. В судовому засіданні позивач і його представник вимоги позову підтримали повністю і пояснили, що в 1994 році, відповідач [PERSON] звернувся з проханням до [PERSON], позичити для нього гроші в сумі 200000 доларів США, оскільки він і його дружина [PERSON], бажали заснувати свій сімейний бізнес. На прохання [PERSON] він [PERSON] у присутності свідків 04 червня 1994 р. передав відповідачу необхідну суму, яку той зобов'язався повернути 04 червня 2000 року. В обумовлені терміни [PERSON] не повернув борг, при цьому постійно обіцяючи погасити його при першій нагоді. Розуміючи, що відповідач не може, або не бажає погасити борг, він і був вимушений звернутися до суду, при цьому відповідач, повідомив його, що зможе частково повернути йому суму заборгованості, проте, не грошима, а нерухомим майном, яке у нього є. 17 червня 2003 р. рішенням Приморського районного суду м. Одеси за позивачем встановлено право власності на квартири № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі. Це рішення набрало законної сили 17 липня 2003 р. 3 жовтня 2003 р. він уклав з [PERSON] договір купівлі продажу квартири № № 19 і 12, розташовані в будинку № 56 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі. Просить стягнути з [PERSON] 1 010 000 грн. (еквівалент 200 000 доларів США за курсом НБУ 100 доларів США 505 грн. станом на день звернення до суду), обернувши стягнення на нерухоме майно квартири, які є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі, та встановити за ним право власності на квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю і пояснив, що дійсно взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США, і не зміг своєчасно погасити борг перед ним, так як всі позичені засоби ним з дружиною [PERSON], були вкладені в розвиток сумісного бізнесу, який не приніс очікуваного прибутку, при цьому у нього з [PERSON], є спільне майно подружжя у вигляді квартир, куплених як приміщення, для їх використовування в підприємницькій діяльності. Не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] в. Г. 27 жовтня 2007 р. [PERSON] помер, його правонаступником в якості третьої особи на стороні відповідача вступив у справу батько [PERSON], який прийняв спадщину. Представник [PERSON] позов [PERSON] визнала в повному обсязі і просила розглянути справу та винести рішення за її відсутністю. Третя особа на стороні відповідача [PERSON], в особі неповнолітньої [PERSON], в судове засідання не зявилась, за місцем реєстрації не проживає, фактичне місце проживання її невідоме, про час і місце слухання справи повідомлена через засоби масової інформації. [PERSON] двічі повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, в судове засідання не зявився. ВАТ „Персей письмово повідомило суд розглядати справу без участі представника ВАТ „Персей. Представник третьої особи на стороні позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала повністю і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила, що ніякої розписки її колишній чоловік [PERSON] [PERSON] не давав, грошові кошти не приймав, ця розписка є фіктивною і написана тільки з метою злочинного заволодіння її нерухомості. Просила в позові відмовити. Суд закінчив розгляд справи у її відсутність у звязку з неявкою без поважних причин в останні судові засідання. Заслуховуючи пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені, а тому підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі між з [PERSON], який було розірвано 24 жовтня 1996 р. 28 листопада 1995 р. [PERSON], [PERSON] уклали з [PERSON] купівлі-продажу нерухомого майна № 309, яким [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS]. 21 грудня 1995 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі продажу нерухомого майна № 334, яки [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS]. 25 травня 1994 р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі продажу нерухомого майна № 2992, яким [PERSON] придбала у власність квартиру № 16 по провулку Онілова в м. Одесі. 25 травня 1994 р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі продажу нерухомого майна № 2993, яким [PERSON] придбала у власність квартиру № 16 по провулку Онілова в м. Одесі. 4 червня 1994 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000 грн., які [PERSON] зобовязався повернути не пізніше 4 червня 2000 р. Ця обставина підтверджується оригіналом розписки і не заперечується [PERSON] Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2003 р. встановлено право власності за [PERSON] на квартири № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі. 17 липня 2003 р. рішення набрало законної сили. 3 жовтня 2003 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі продажу квартир № № 19 і 12, розташованих в будинку №56 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 3 жовтня 2003 р. [PERSON] уклав з ВАТ „Персей договір застави квартир № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] 3 жовтня 2003 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2003 р. скасовано в звязку з нововиявленими обставинами. 27 жовтня 2007 р. [PERSON] помер, його правонаступником вступив у справу батько [PERSON], який прийняв спадщину. Також заяву про прийняття спадщини померлого [PERSON] подала [PERSON] в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], батьком якої є [PERSON] При визначенні правовідносин, які виникли між сторонами, суд при розгляді справи застосовує норми Цивільного Кодексу України в редакції 2004 р., оскільки правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного Кодексу України в редакції 1963 р., але тривають на час пригляду справи в суді. Щодо правовідносин, які випливають з шлюбних, то суд застосовує Кодекс про шлюб та сімю України, оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений та розірваний до набранням чинності Сімейного Кодексу України. 04 червня 1994 р. отримавши в борг у позивача грошові кошти в сумі 200000 доларів США, [PERSON], прийняв на себе зобов'язання, про повернення вказаної суми в еквіваленті відповідно до курсу Національного Банку України, не пізніше 4 червня 2000 р. Відповідно до ст. ст. 161, 203 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, а у випадки невиконання, або не належного виконання зобов'язання боржником він повинен відшкодувати заподіяні збитки, під якими маються на увазі витрати, понесені кредитором. Згідно ст. 213 ЦК України, боржник несе відповідальність перед кредитором за неможливість виконання зобов'язань і якщо внаслідок прострочення боржника, виконання втратило інтерес для кредитора, останній має право відмовитися від ухвалення виконання зобов'язань і вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ст. 151 ЦК України, боржник, в даному випадки [PERSON], був зобов'язаний, вчинити на користь кредитора [PERSON] певні дії, а саме виплатити грошову суму свого боргу, чого [PERSON] після закінчення терміну розрахунку не виконав. При цьому ст. 162 ЦК України, чітко указує на не допустимість односторонньої відмови від узятих на себе зобов'язань. Розглядаючи можливість визнання за позивачем права власності на майно відповідачів подружжя [PERSON] та [PERSON], що знаходиться в їх загальній сумісній власності, як відшкодування збитків понесених [PERSON] в наслідок не повернення грошей позичених їм [PERSON]Н, суд виходячи з розміру боргу і вартості нерухомого майна станом на день первісного звернення [PERSON] до суду, а саме квартир №№ 19 і 12 будинки №56 по вулиці Велика Арнаутська в р. Одесі і кв. №№16 і 17 по провулку Онілової, 26/28 в р. Одесі, вважає таку вимогу обґрунтованою з таких підстав. Так з договорів купівлі-продажу нерухомого майна № 309 від 28 листопада 1995 р.; № 334 від 21 грудня 1995 р.; № 2992 від 25 травня 1994 р. і 2993 від 25 травня 1994 р. витікає, що нерухоме майно (вищезгадані квартири), придбано в період шлюбу, між [PERSON] М і [PERSON], який був розірваний 24 жовтня 1996 р. Відповідно до частини першої ст. 22 КпШС України, «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном». Згідно частини другої ст. 31 КпШС України, який діяв на час укладання угоди та витрачання коштів, отриманих за договором позики «Стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби». Після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] майно між ними розділено не було, тобто зазначене нерухоме майно залишається в спільній власності колишнього подружжя. Оскільки на цей час вирішення спору спільне нерухоме майно подружжя вже реалізоване, то в разі задоволення позову захист майнових прав кредитора можливий шляхом звернення стягнення на нерухоме майно квартири № № 19 і 12 в будинку № 56 по вул. Велика Арнаутська в м. Одесі і квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 р. Одесі, які є загальною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 м. Одесі. При цьому в ході розгляду спору, судом встановлено, що гроші [PERSON], були взяті в борг [PERSON] не для своїх особистих потреб, а на користь сім'ї, тобто і своєї дружини [PERSON], що дає підстави вважати, що за боргом [PERSON] в солідарному порядку відповідає і його подружжя [PERSON] До такого висновку, суд прийшов виходячи з пояснень самого [PERSON], пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] позичав гроші у позивача для розвитку сімейного бізнесу, який він в той період, спільно вів з своєю дружиною [PERSON], зокрема для придбання судна, відкриття казино, розвиток підприємства у сфері торгівлі і послуг та інше. Непрямим підтвердженням сказаного відповідачем, є ряд фактичних даних, таких як, сума позичена у [PERSON], використовування квартир №19 і 12 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі по казино («Кажан»), використовування квартир №16 і 17 по пер. Онілової 26/28 під офіс і кафе. При таких обставинах, суд вважає можливим, застосувати до даних правовідносин дію частини другої ст. 31 КпШС України, якою передбачено обернення стягнення на все майно подружжя, що є їх загальною сумісною власністю. Суд вважає, що висновки судово-почеркознавчої експертизи № 8054/02 від 04 грудня 2009 р. не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON] Так у висновках експерта визначено, що «рукописний текст розписки від 04.06.1994 р. про одержання у борг грошей у сумі 200000 доларів США виконаний [PERSON] під впливом відносно постійних природних внутрішніх збиваючих факторів, до яких можна віднести захворювання [PERSON], або їх наслідки». При цьому експерт не зазначив, коли саме виникли ці захворювання, щоб встановити фактичну дату складання розписки. При таких обставинах суд вважає недоведеними заперечення [PERSON] про те, що розписка є фіктивною, та складеною не в 1994 році, а пізніше. Для правильного винесення рішення не має суттєвого значення дата складення розписки, важливо встановити те, що вона складена особисто [PERSON] і грошові кошти, отримані ним були витрачені в інтересах подружжя [PERSON] та [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з того, що на час винесення рішення [PERSON] уклав незаборонені законом угоди щодо відчуження належного йому майна, право власності на яке було встановлено рішенням суду, яке на час укладання угод набрало законної сили. Судом встановлено обставину наявність солідарного грошового зобовязання колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON], яке за своїм розміром співпадає з вартістю нерухомого майна, яке було у власності подружжя. Сума боргу визначається за курсом НБУ станом на 30 червня 2010 р. дата подання представником [PERSON] змін до позовних вимог в остаточній редакції 100 доларів США = 790, 700 грн., складає 7, 907 х 200 000 = 1 581 400 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі викладеного та

Outcome: approved