Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-22 00:00:00

12 липня 2012 року до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області звернувся позивач із вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого послався на те, що 31 березня 2008 року між сторонами у справі було укладено кредитно-заставний договір №IFKOAK51600009, за умовами якого позивач, як позичальник, отримав кредит на придбання автомобіля, зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених договором, сплативши 15,96% річних за користування кредитом. В подальшому, відповідач в односторонньому порядку з 01 лютого 2009 року збільшив відсоткову ставку до 26,40% річних, не надіславши позивачу про це листа у строки, передбачені законом. Окрім того, в липні 2009 року позивача у касі банку повідомили про існування заборгованості по страхуванню заставного транспортного засобу, з чим позивач не погоджується, оскільки при страхуванні автомобілю ним було сплачено всі обумовлені договором страхування суми. 11 червня 2010 року позивач повернув банку заставний транспортний засіб для подальшої його реалізації з метою погашення заборгованості за кредитним договором, втім коштів від реалізації автомобіля не вистачило для погашення заборгованості. Посилаючись на викладені обставини, вказуючи, що відповідач нараховує заборгованість позивачу за кредитним договором виходячи з підвищеної відсоткової ставки, позивач просив суд визнати недійсним та скасувати п. 6.3.1 кредитного договору, укладеного між сторонами, з моменту його укладення, залишивши відсоткову ставку на рівні 15,96%; визнати недійсним та скасувати додаток до договору страхування наземного транспорту від 31 березня 2009 року; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок по кредитному договору відповідно до вимог діючого законодавства щодо сплати відсотків за незаконно підвищеними ставками; зобов`язати відповідача зробити перерахунок переплачених позивачем коштів за період з 01 лютого 2009 року по 11 червня 2012 року з врахуванням вартості автомобіля; зобов`язати відповідача повернути позивачу переплачені ним кошти за період з 01 лютого 2009 року по 01 березня 2010 року включно, а також різницю вартості реалізованого транспортного засобу, вилученого у позивача відповідачем (а.с.1-4). 30 серпня 2012 року ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області вищезазначену цивільну справу було передано до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська за підсудністю (а.с.53-54). 23 листопада 2012 року позивач у судове засідання по справі не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надіслав на адресу суду заяву,в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що на час укладення між сторонами спірного кредитного договору були дотримані всі діючі на той час вимоги законодавства щодо форми та змісту такого договору, які дозволили визначити в тексті цього договору умову про наявність у кредитодавця права збільшувати відсоткову ставку за договором при настанні певних обставин. На підставі таких умов договору відповідачем з 01 лютого 2009 року і було збільшено відсоткову ставку за договором, що, на думку представника відповідача, не є порушенням положень ст. 1056-1 ЦК України, оскільки зазначена норма закону почала діяти вже після укладення між сторонами кредитного договору. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 31 березня 2008 року між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, було укладено кредитно-заставний договір №IFKOAK51600009 (а.с.5-13), за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 95\\~000,00 гривень з метою придбання автомобіля, зобов`язавшись його повернути в порядку та на умовах, визначених договором, сплативши 15,96% річних за користування кредитом. Положеннями п.6.3.1 зазначеного договору передбачено право кредитодавця в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсі в Україні. При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої відсоткової ставки (а.с.8). Судом встановлено, що відповідачем в односторонньому порядку з 01 лютого 2009 року було збільшено розмір процентної ставки за вказаним кредитним договором до 26,40% річних. Судом встановлено, що 11 червня 2010 року, заставний автомобіль було вилучено у позивача працівниками банку з метою його подальшої реалізації та погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується актом прийому-передачі транспортного засобу від 11 червня 2010 року та довіреністю на розпорядження транспортним засобом (а.с.22-23). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України встановлено, що різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі. Дотримання встановленої законом форми правочину, як однієї з обов`язкових умов визнання правочину чинним, передбачено ст.203 ЦК України. Згідно ст.ст. 651, 652, 654 ЦК України, зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку»№ 661-VI від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності 09 січня 2009 року, Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1. Згідно норми \\~ч.ч. 2, 3 ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентів за кредитним договором не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічне положення щодо заборони банку змінювати розмін процентною ставки за кредитним договором в односторонньому порядку викладене в ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність`в редакції Закону № 661-VI від 12 грудня 2008 року. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визначення такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Нормою ст. 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт збільшення відсоткової ставки за кредитним договором № IFKOAK51600009 від 31 березня 2008 року з 01 лютого 2009 року, тобто після набрання чинності ст. 1056-1 ЦК України, а отже, за умов нікчемності положень договору щодо права банку на зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку, суд приходить до висновку, що дії відповідача із збільшення розміру відсоткової ставки є неправомірними, оскільки суперечать діючому законодавству. При цьому, оцінюючи посилання представника відповідача щодо дотримання встановлених кредитним договором умов та порядку належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки, передбачених п. 6.3.1 кредитно-заставного договору, суд вважає їх необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачем не було надано суду належних доказів направлення відповідачу повідомлення про підвищення відсоткової ставки, як того вимагають умови п. 6.3.1 кредитно-заставного № IFKOAK51600009 від 31 березня 2008 року. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак частково шляхом визнання дій відповідача із збільшення відсоткової ставки незаконними, що зумовлює необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок за кредитно заставним договором № IFKOAK51600009 від 31 березня 2008 року щодо сплати відсотків за незаконно підвищеними ставками з 15,96 % до 26,40 % річних починаючи з 01 лютого 2009 року. При цьому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу переплачені ним кошти за період з 01 лютого 2009 року по 01 березня 2010 року включно, а також різницю вартості реалізованого транспортного засобу, вилученого у позивача відповідачем. Позиція суду з цього приводу ґрунтується на тому, що нормами діючого цивільного законодавства не передбачена можливість зміни договору шляхом зобов`язання однієї із сторін договору здійснити певні дії на його виконання, якщо такий обов`язок не передбачений умовами договору. Окрім того, дана вимога є передчасною, оскільки визнання збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за договором зумовлює настання певних наслідків та виникнення права позивача на день прийняття рішення на повернення переплачених коштів за кредитним договором. На час ухвалення судом даного рішення таке право позивача ще не порушено, оскільки банк ще не відмовив позивачу у поверненні таких коштів. Також суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовної вимоги позивача про визнання недійсним п. 6.3.1 кредитного договору № IFKOAK51600009 від 31 березня 2008 року на підставі наступного. Так, відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положення ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, згідно якої умова договору щодо права банку змінювати розмір відсотків в односторонньому порядку є нікчемною, набрала законної сили 09 січня 2009 року, а кредитний договір, що містить п. 6.3.1, укладено між сторонами 31 березня 2008 року. Таким чином, положення спірного пункту договору на час укладення цього договору відповідали вимогам чинного на той час законодавства, що виключає можливість задоволення позовних вимог позивача із визнання недійсним спірного пункту договору. Стосовно вимоги про визнання додатку до договору страхування наземного транспорту від 31 березня 2009 року недійсним та його скасування, суд вважає за необхідне у її задоволенні відмовити з огляду на наступне. Ознайомившись з наявним в матеріалах справи додатком до договору страхування (а.с.21), суд приходить до висновку, що він, як невід`ємна частина договору страхування, не відповідає суттєвим вимогам, які встановлені законодавствам для укладення таких договорів, а саме додаток повинен укладатись між тими самими сторонами що і основний договір та скріплюватись відповідними печатками та підписами, що в даному випадку сторонами по справі зроблено не було. Дана обставина стверджує про відсутність застосування до нього вимог щодо визнання його недійсним та скасування з цієї причини. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору розмірі 107,30 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial