Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-20 00:00:00

У січні 2011 року ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 618 626 грн. 05 коп., а також звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до умов укладеного кредитного договору від 13 липня 2007 року, відповідач отримала кредит у сумі 71 900 дол. США строком на 84 місяці зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами. 13 липня 2007 року у забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] у м. Бориспіль, Київської області. Крім того, 13 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями боржника, які випливають з умов кредитного договору. У період дії кредитного договору відповідач не дотримувалася його умов щодо щомісячного погашення заборгованості за кредитом та відсоткам згідно графіку погашення, у зв'язку з чим виникла заборгованість по тілу кредиту та відсоткам. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2011 року задоволено заяву позивача та залишено без розгляду позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції до [PERSON] у частині розірвання кредитного договору від 13 липня 2007 року, а також у частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 9 вересня 2011 року, позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 618 626 грн. Вирішено питання про судові витрати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. В обґрунтування вказаного рішення суд касаційної інстанції послався на те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору та стягненні пені у розмірі 32838 грн. 28 коп. (приблизно 1 рік 7 міс.) не було враховано вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідно якої до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Під час нового розгляду справи заявою від 17.10.2012 року позивачем було збільшено розмір позовних вимог, у зв'язку із чим, позивач просить суд стягнути із [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції заборгованість за кредитним договором станом на 09.08.2012 року в розмірі 97893,06 дол. США, що еквівалентно 782459,23 грн. з яких заборгованість щодо повернення кредиту в сумі 51390,00 дол.США, борг по сплаті відсотків в розмірі 28377,34 дол. США, 9224,65 дол.США пені по кредиту та 8901,07 дол.США пені по відсоткам. В порядку ст. 123 ЦПК України відповідачем - [PERSON] пред'явлено до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції зустрічний позов, яким з урахуванням змін та доповнень, відповідач просив суд визнати недійсними кредитний договір від 13.07.2007 №012/02/48-07 та іпотечний договір від 13.07.2007р. №012/02/48-07. В обґрунтування зустрічного позову відповідач послався на невиконання банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання повної інформації у письмовій формі про кредит, в результаті чого, на думку відповідача, банк ввів [PERSON] в оману, а тому на підставі ст. 230 ЦК такий кредитний договір слід визнати недійсним. Також, в зустрічному позові відповідач посилається на те, що банком було видано кредит у іноземній валюті без необхідної для цього індивідуальної ліцензії; в порушення ст. 524, 533 ЦК України у зобов'язанні валюта кредиту була виражена у доларах США; в порушення ст. 95, 207 ЦК України договір укладено від імені банку [PERSON] та [PERSON] без відповідних повноважень. Посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України відповідач просить суд визнати недійсними кредитний договір та іпотечний договір. В судове засідання належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи позивач не з'явився, у своїй заяві від 19.02.2013 просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судовому засіданні визнав позов у частині щодо стягнення боргу лише в розмірі 171865 грн., іншу частину не визнає з підстав відсутності коштів, настання світової фінансової кризи, тяжкого матеріального становища. З розрахунком пені за один рік позивач погодився. Вимоги за зустрічним позовом відповідач підтримав у повному обсязі з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Оцінюючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги первісного позивача такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, 13 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 71 900 дол. США, у порядку та на умовах визначених договором. Кредит був наданий строком на 84 місяці, за користування кредитними коштами встановлена плата у розмірі 14% річних. 13 липня 2007 року у забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок [ADDRESS] у м. Бориспіль, Київської області. Крім того, 13 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] взяла на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язаннями боржника, які виникають з умов кредитного договору від 13 липня 2007 року. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, станом на 09.08.2012 року утворилась заборгованість, яка складається з боргу щодо повернення кредиту в сумі 51390,00 дол.США; боргу по сплаті відсотків в розмірі 28377,34 дол. США; 9224,65 дол.США пені по кредиту та 8901,07 дол.США пені по відсоткам. Достовірність зазначених обставин підтверджується розрахунком заборгованості. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом вищевказаної статті на позичальника покладається обов'язок повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором. У разі відмови або ухилення позичальника від добровільного повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, згідно ч. 2 ст.16 ЦК України кредитодавець має право звернутись до суду з вимогою примусового їх стягнення. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від добровільної сплати заборгованості за кредитним договором, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача боргу щодо повернення кредиту в сумі 51390,00 дол.США; боргу по сплаті відсотків в розмірі 28377,34 дол. США правомірними, обґрунтованими, а отже такими що підлягають задоволенню. У зв'язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання за кредитним договором на підставі п. 9 кредитного договору, а також ст.. 546, 547, 549 ЦК України вимога про стягнення з відповідача 9224,65 дол.США пені по кредиту та 8901,07 дол.США пені по відсоткам також підлягає задоволенню. Вимоги [PERSON] за зустрічним позовом стосовно визнання недійсними кредитного договору та іпотечного договору суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, за змістом вищевказаних норм, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману лише у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчи ненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існуван ня. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчи нила правочин під впливом обману. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 57 ЦПК України). Позивачем за зустрічним позовом не подано належних на допустимих доказів існування обману, умисного введення банком його в оману щодо істотних обставин, які впливають на вчинення правочину, зокрема щодо ціни кредитного договору. Судом відхиляються доводи позивача щодо недійсності договору з підстав ненадання банком під час укладення кредитного договору повної інформації про сукупну (орієнтовну) вартість кредиту, відсутність графіку погашення кредиту та відповідно порушення відповідачем приписів ст. 11 та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки згідно законодавства України вищевказані обставини не можуть бути підставою для визнанням договору недійсним, окрім того, згідно ч.2 ст. 11 вищевказаного закону, наслідком ненадання банком інформації, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту, є покладення на банк відповідальності, встановленої статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», а не визнання недійсним відповідного договору. Також, судом критично оцінені посилання відповідача як на підставу недійсності договорів щодо надання кредиту у доларах США. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами (п. 10 Постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). В п. 11 Постанови пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року вказано, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Посилання відповідача в якості підстави недійсності правочинів на укладення спірних договорів від імені банку не уповноваженими особами спростовуються наявними в матеріалах справи довіреностями ВАТ Райффайзен Банк Аваль від 27.04.2007р. на [PERSON] та від 13.13.2006р. на [PERSON] Не приймаються до уваги доводи відповідача щодо настання світової фінансової кризи, оскільки вказані обставини не можуть бути підставою для визнання недійсними у судовому порядку спірних договорів, також не є підставою для ухилення від виконання договірних зобов'язань. Економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін. Відповідно до ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 статті 57 ЦПК України). Відповідачем не подано належних на допустимих доказів існування обману, умисного введення банком його в оману щодо істотних обставин, які впливають на вчинення правочину. Докази наявності інших обставин, що є підставою для визнання договорів недійсними також відсутні в матеріалах справи, у зв'язку із чим, правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Outcome: approved