Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, в якому він перебуває з відповідачем з 16.05.2008 року зареєстрованим Відділом РАЦС Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис 312 та про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дитини, посилаючись на те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та те що відповідач вже тривалий час не надає матеріальну допомогу на утримання сина, участі у його вихованні не приймає, а син знаходяться на її утриманні, що є дуже важко. Сам відповідач не проживає однією сім'єю з позивачем та не підтримує шлюбних стосунків. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, та не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, який не заперечував проти розірвання шлюбу, та стягнення аліментів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посилання на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Як вбачається з позовних вимог позивача в частині стягнення аліментів, на сьогоднішній день син проживає разом з позивачкою, відповідач з ними не проживає, життям сина не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не проявляє батьківської уваги до сина, не цікавиться його станом здоров'я. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Статтями 180,181 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Таким чином, аналізуючи вищезазначені норми, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 08.12.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до п. 2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16.05.2008 року в Відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис 312 (а.с.5 копія свідоцтва про шлюб). Від даного шлюбу у подружжя є малолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.4 копія свідоцтва про народження). В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім'ї, в зв'язку з чим між ними постійно виникають різного роду непорозуміння, конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони тривалий час спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, сім'я фактично розпалася, а шлюб існує формально. Судом встановлено, що відповідач повністю визнав позовні вимоги позивача, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв'язку з чим поданий позов підлягає повному задоволенню. В силу ст.367 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню, і оскільки відповідач працевлаштований і має змогу надавати допомогу на утримання дитини, та не звільнений від обов'язку утримувати свого сина, суд вважає за необхідне стягнути з нього аліменти за один місяць в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходу) негайно. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. На підставі викладеного,

Outcome: approved