Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», в якому просить визнати недійсним іпотечний договір від 08 жовтня 2007 року до кредитного договору №014/0127/74/83828 укладений між [PERSON] та Відкритим Акціонерним Товариством «[PERSON] Аваль», звільнити квартиру№ 14, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушка, будинок № 5 «В», з під арешту У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у судовому засіданні залишив питання щодо задоволення зазначеного уточненого позову на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов про звільнення майна з-під арешту підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції накладено арешт квартиру № 14, що знаходиться за адресою: м. Одеса, проспект Академіка Глушка, будинок № 5 «В» на підставі виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» грошових коштів у розмірі 311531,63 грн. 8 вересня 2009 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції накладений арешт на квартиру [ADDRESS] та оголошена заборона на її відчуження. Зазначена квартира належала [PERSON], яка померла 2 жовтня 2007 року. Позивач є єдиним спадкоємцем. Арешт на зазначену квартиру накладений в порядку забезпечення вимог стягувача ВАТ «[PERSON] Аваль» за виконавчим листом. Також, відповідно до іпотечного договору від 08 жовтня 2007 року до кредитного договору № 014/0127/74/83828 від 08 жовтня 2007 року, [PERSON] передав в якості забезпечення кредитного договору зазначену квартиру. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 березня 2010 року визнано недійсним довіреність [PERSON], що посвідчена 10 серпня 2007 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою; визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 06 вересня 2007 року, укладений між [PERSON]П, який діяв від імені [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір дарування цієї квартири, між [PERSON] та [PERSON] Додатковим рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений 08 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON]; зобовязано [PERSON] повернуту [PERSON] квартиру. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2011 року залишено без змін зазначене рішення. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2012 року залишено без змін рішення від 29 березня 2010 року, додаткове рішення Київського районного суду від 08 липня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2011 року. Згідно зі ст 215 ЦК Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 КЦ України Згідно зі статтею 215 вказаного Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. У звязку з тим, що визнано недійсними довіреність, через яку [PERSON] уклав договір купівлі-продажу, та сам договір купівлі-продажу, суд зобовязав [PERSON] повернути вказану квартиру [PERSON] Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», визначає види обтяження. Обтяження поділяються на публічні та приватні. Згідно з ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», визначено пріоритет обтяження, який визначається на підставі реєстрації. Якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до частини 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 354 ЦК України, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права і обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позовну заяву [PERSON] слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved