Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, уточнив його предмет та підставу, із вимогою про зобовязання відповідача усунути перешкоди, які не дозволяють позивачам у повній мірі користуватися належним майном у домоволодінні № 18-А по вул. Лаврова шляхом розширення проїзду з вул. Лаврова до будинку А-1, про знесення залізобетонної огорожі, про заміну деревяним штахетником, про перенесення штахетника у бік земельної ділянки, що знаходиться у користуванні відповідача біля будинку Б-1 від прибудови б1-1 до початку двору загального користування на ширину 3,0 м від огорожі домоволодіння № 18-А по вул. Лаврова, що позначені на плані земельної ділянки цифрами 2,8 та 6,8, а також про зобовязання не чинити перешкоди при піднятті газової труби над проїздом на висоту 2,8 м, яке здійснить [PERSON] за власний рахунок в теплу пору року. В обґрунтування поданого позову позивачі посилаються на те, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зміст права спільної часткової власності складають належні співвласникам правомочності щодо володіння, користування і розпорядження спільною річчю. Учасники спільної часткової власності вправі визначити порядок користування спільною річчю. Більшість учасників спільної часткової власності не можуть навязати свою волю у відношенні здійсненні повноважень щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном, меншості співвласників. По відношенню один до одного співвласники зобовязані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у звязку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їхніх повноважень. Обовязки співвласниками можуть бути як пасивними, так і активними. Співвласники зобовязані активно сприяти шляхом здійснення різних юридичних дій здійсненню іншими співвласниками повноважень щодо розпорядження своєю часткою. У праві спільної часткової власності слід розрізняти правомочності співвласників із приводу всього спільного майна, правомочності кожного зі співвласників у відношенні належної частки в праві власності і правомочності кожного зі співвласників у відношенні часток інших співвласників. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що належить їм на праві спільної власності. У випадку відсутності такої домовленості, спір вирішується судом. Відповідно до позову на підставі свідоцтв про право приватної власності на домоволодіння, виданих 28 червня 1990 року виконкомом АНД ради народних депутатів згідно з рішенням\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~виконкому Амур Нижньодніпровської ради народних депутатів №301/31 від 11 травня 1990 р. замість свідоцтв право на спадщину за заповітом від 27.12.1962 р., кожному з позивачів належить по 57/200 частин домоволодіння №18 - А по вул. Лаврова в м. Дніпропетровську, що полягає із двох житлових будинків. 43/100 частини домоволодіння належать відповідачу на підставі договору дарування. Цю частину будинку відповідачу подарувала її мати [PERSON], яка придбала частину домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу 12.01.2002 р. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 765 мІ, що підтверджується даними в технічному паспорті від 07.12.2001 р. У користуванні позивачів перебуває житловий будинок А-1 із прибудовою а-1, сарай В, душова К, вбиральня З. У користуванні відповідача перебуває житловий будинок Б-1 із прибудовою 6-1, б '-1, сараї Д, Е, Ж, М, душ JI, вбиральня [PERSON] порядок користування склався між колишніми співвласниками домоволодіння й існує по теперішній час, що підтверджується актом про визначення ідеальних часток від 22.02.1985 року й наступними актами. Як вбачається з технічного паспорту будинок А-1 розташований з боку вул. Баглея в глибині ділянки від вул. Лаврова; позивачі користується земельною ділянкою пов'язаним з будинком А-1 і будовами, що перебувають у нашому користуванні. Відповідач користується земельною ділянкою, пов'язаним з будинком Б-1 та тим, на якім перебувають будови, що належать їй. З ділянки позивачів на вул. Лаврова є проїзд, який на ділянці від прибудови б№-1 до будинку Б-1 до двору загального користування з боку вул. Лаврова, яким позивачі не мають змоги користуватися, оскільки відповідач 06 листопада 2005 року звела залізобетонний /євро/ забір висотою 1,70 м., захопивши частину проїзду, у результаті чого проїзд став шириною 1,80 м. При такій ширині проїзду, враховуючи його вигин, на ділянку позивачів не може проїхати ані пожежна, ані асенізаційна, ані вантажна, ані легкова машина. На день укладання договору про придбання відповідачем частини домоволодіння між [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір у простій письмовій формі з питання проїзду й інших умов користування земельною ділянкою; даний договір відповідачка порушила. Позивачем зазначається, що він просив відповідача залишити проїзд шириною за порядком користування, який склався, але відповідач ігнорувала прохання, договір та діяла самовільно. За таких обставин питання про усунення перешкод у користуванні проїздом на ділянці від прибудови б№-1 до будинку Б-1 до початку двору загального користування, де на плані земельної ділянки зазначені забори з боку будинку №18-2,8 і 6,8 шляхом переносу забору з метою розширення проїзду, необхідно розв'язати судовим порядком. Крім цього необхідно розв'язати питання про підняття на висоту газової труби над проїздом, яка перебуває на висоті 2,20 м при нормі 2,50 м, оскільки вантажна машина із закритим кузовом не може проїхати на земельну ділянку позивачів. Газова труба проходить від забору 6,8 /на плані/ від будинку №18 до прибудови б№-1 будинку Б-1 по вул. Лаврова №18. У судовому засіданні позивач та його представник позивача підтримали вимоги позову повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Відповідно до заперечень відповідача за змістом позову позивач стверджує про те, що 6.11.2005 р. відповідачка встановила залізобетонну огорожу, при цьому захвативши частину проїзду, що слідує до будинку позивачів. Крім того, позивачі посилалися на укладення з відповідачем договору з питань проїзду та інших умов користування земельною ділянкою. Утім, позивачем не доведена обставина існування проїзду на території спільної земельної ділянки, тоді як проїзд відсутній та не може існувати проїзд на земельній ділянці приватної форми власності. Так, позивачами зазначається про те, що 6.11.2005 р. відповідач встановила залізобетонну огорожу, при цьому захвативши частину проїзду, що слідує до будинку позивачів. Позивачами не доведено існування проїзної частини (проїзду) між земельними ділянками, з однієї сторони - вул. Лаврова, 18-а, з іншої вул. Лаврова, 18 та вул. Лаврова, 16 у м. Дніпропетровську. Як вбачається з матеріалів справи за позивачами та відповідачем зареєстроване право приватної власності (спільної сумісної) на земельну ділянку, яка розташована на вул. Лаврова, 18-А, на території Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська. Вищезазначені обставини підтверджуються актами про право власності на земельну ділянку,що наявні в матеріалах справи. Слід враховувати також те, що загальна площа земельної ділянки, приватизованої сторонами по справі, складає 0,0741 га. Вищезазначений розмір земельної ділянки та присвоєння адреси (вул. Лаврова, 18-А) були визначені рішенням Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 27.04.1984 року № 185/3 (а/с 195). Крім того, межі вищезазначеної земельної ділянки (вул. Лаврова, 18-А) визначаються і іншими документами, зокрема технічним паспортом позивача (а/с 11), планом земельної ділянки, складеним експертом будівельно-технічної експертизи, яка була проведена по справі (а/с 81). Виходячи з вищезазначеного, площа земельної ділянки, визначена рішенням АНД ради народних депутатів від 27.04.1984 р., не змінювалася. Суміжними землекористувачами земельної ділянки 18-А по вул. Лаврова, є [PERSON] (вул. Лаврова, 20-А), [PERSON] (вул. Баглєя, 5). [PERSON] (вул. Баглєя, 3), [PERSON] (вул. Лаврова. 14), [PERSON] (вул. Лаврова, 18). Вищезазначені обставини підтверджуються актом встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 04 березня 2009 року. Виходячи з вищезазначеного, між земельними ділянками, з однієї сторони - вул. Лаврова, 18-а, з іншої вул. Лаврова, 18 та вул. Лаврова, 16 у м. Дніпропетровську відсутні будь-які земельні ділянки, в тому числі земельні ділянки загального користування. Відповідно до пункту а) частини 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Згідно п. е) частини першої ст. 1 Конвенції про дорожній рух від 08.11.1968 року, в редакції від 28.09.2004 року) термин "проезжая часть дороги" означает часть дороги, обачно используемую для движения транспортних средств; дорога может иметь несколько проезжих частей, четко разграниченных, в частности разделительной полосой, или находящихся па различных уровнях. Відповідно до абзацу одинадцятого ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги»проїзна частина - частина автомобільної дороги, безпосередньо призначена для руху транспортних засобів. Враховуючи те, що земельна ділянка (вул. Лаврова, 18-А) була приватизована в повному обсязі, відповідно до визначених меж, а також те, що проїзд, як частина земельної ділянки не може бути переданий до приватної власності, можна стверджувати про те, що проїзду на земельній ділянці по вул. Лаврова, 18-А. не існує. Частина земельної ділянки, яку позивачі називають «проїздом», перебуває в спільній сумісній власності сторін і правового статусу проїзду не має. Позивачі, називаючи земельну ділянку «проїзд», фактично, без згоди іншого співвласника (Відповідача) та без фактичного поділу землі, намагаються використовувати таку частину земельної ділянки для власних нужд, адже відповідачу таку частину земельної ділянки неможливо буде використовувати для задоволення власних інтересів. Відповідно до положень ч. 3 та 4 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Враховуючи вищезазначене, позивачами обраний спосіб захисту власних прав та інтересів на шкоду іншого співвласника. Згідно ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (иемайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом; згідно з положеннями ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Виходячи зі змісту позовних вимог, позивачі просять суд змінити порядок користування земельною ділянкою шляхом зменшення площі фактичного користування землею відповідачкою (змінити залізобетонну огорожу штахетником деревяним та перенести штахетник в бік будівлі відповідача). Крім того, жодним нормативно-правовим актом не визначено обмежень щодо матеріалів огорожі відповідача. Крім того, відповідачкою був змінений тільки матеріал огорожі, але межа, на якій була розташована деревяна огорожа (штахетник), не змінювалася. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON] при зміні старої огорожі (дерев'яної) на залізобетонну, відповідач не змінювала місця розташування огорожі. Крім того, нова огорожа була встановлена на місці старої, яка була встановлена попереднім власником будинку ще у 1984 році, коли при розподілі рішенням АНД районної ради народних депутатів земельних ділянок на 18 та 18-А по вул. Лаврова у м. Дніпропетровську, користувачі земельної ділянки 18-А визначили межі фактичного користування спільною земельною ділянкою, в наслідок чого попереднім власником домоволодінь Відповідачки була встановлена деревяна огорожа. Позивачі з 1984 року будь-яких заперечень щодо встановлення огорожі попереднім власником домоволодіння відповідачки не заявляли. За поясненнями свідка [PERSON] до зміни відповідачем деревяної огорожі на залізобетонну позивач не мав жодних претензій до попереднього співвласника. Крім того, вищезазначений свідок повідомив про те, що відповідач не чинить позивачу будь-яких перешкод з питання зміни висоти газової труби. За поясненнями свідка останній «про всяк випадок», щоб у майбутньому відповідачка не заважала, заявив таку вимогу. На переконання відповідача, виходячи з вищезазначеного, можна стверджувати про те, що позивачі, як співвласники земельної ділянки 18-А по пул. Лаврова у м. Дніпропетровську, грубо зловживають власними правами, вимоги позивачів не спираються на жодну норму матеріального права, яка передбачає можливість обмеження прав відповідача у визначений позивачами спосіб. Разом з тим, відповідно до запереч відповідача позивачами не доведено обставин захвату відповідачем будь-якої частини земельної ділянки (частини проїзду). За умовами позову позивачі зазначали про те, що 06.11.2005 р. Відповідач встановила залізобетонну огорожу, при цьому захвативши частину проїзду, що слідує до будинку Позивачів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не визнаються обставини захвату останнім будь-якої частини земельної ділянки №18-А по вул. Лаврова у м. Дніпропетровську, у звязку з чим позивачі зобовязані довести обставини, на які вони посилаються. З пояснень позивача [PERSON]М, як свідка, вбачається, що останній не відміряв земельну ділянку під час заміни деревяної огорожі на залізобетонну. Крім того, відповідач, допитана як свідок, пояснила, що залізобетонна огорожа була встановлена на тому ж місці (по тій межі), де стояла попередня деревяна огорожа. Інших доказів того, що відповідачем була захвачена будь-яка частина земельної ділянки, позивачами не надано. Разом з тим, відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, враховуючи те, що позивачі заявили позов про зміну межі користування земельною ділянкою відповідача (зі збільшенням земельної ділянки «проїзд», земельна ділянка, що пертр ебуває у фактичному користуванні Відповідачки буде зменшена), яка була встановлена ще з 1984 року, та тому позивачі вважаються такими, що пропустили загальний трирічний строк позовної давності. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та допитав свідків, для суду вбачаються підстави для ухвалення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. За ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом було встановлено, що позивачі та відповідач є співвласниками земельної ділянки, яка розташована у м. Дніпропетровську по вул. Лаврова, буд. 18 «а»; земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку, відповідно до яких земельна ділянка виділена на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28.04.2010 р. №384/56, та цільове призначення - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Також судом на підставі пояснень позивача встановлено, що користування земельною ділянкою здійснюється на підставі договору (без дати та номера, /а.с.14/), та, на переконання позивачів, саме з боку відповідача відбувається порушення його умов. Утім, даний договір не містить також визначення площі та меж ділянки, яка знаходиться в загальному користуванні. Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Таким чином, оскільки порядок користування не встановлений договором, та суду не було надано відповідного рішення суду, кожен із співвласників домоволодіння має право користування всією земельною ділянкою, яка знаходиться в загальному користуванні. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При ухваленні даного рішення судом враховується, що позивач не виконав обовязок доказування, не скористався в повному обсязі процесуальними правами, визначеними ЦПК України, не клопотав про забезпечення доказів за умови складнощів в їх отриманні, що надало би змогу суду дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася судом. Щодо вимоги позову про зобовязання відповідача не чинити позивачам перешкоди при піднятті газової труби над проїздом на висоту 2,8 м, яке здійснить [PERSON] за власний рахунок в теплу пору року, то за ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, захисту підлягають вже порушені права особи, а не можливість їх порушення в майбутньому, через що звернення до суду із даною вимогою є передчасним та не позбавляє позивачів права на звернення до суду із цією вимогою за умови порушення їх прав. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні вимоги позову про зобовязання відповідача усунути перешкоди, які не дозволяють позивачам у повній мірі користуватися належним майном у домоволодінні № 18-А по вул. Лаврова шляхом розширення проїзду з вул. Лаврова до будинку А-1, про знесення залізобетонної огорожі, про заміну деревяним штахетником, про перенесення штахетника у бік земельної ділянки, що знаходиться у користуванні відповідача біля будинку Б-1 від прибудови б1-1 до початку двору загального користування на ширину 3,0 м від огорожі домоволодіння № 18-А по вул. Лаврова, що позначені на плані земельної ділянки цифрами 2,8 та 6,8, суд погоджується із доводами відповідачів та виходить з наступного. Відповідно до відповіді Головного архітектурного управління Дніпропетровської міської ради від 20.11.2012 р. за матеріалами генерального плану розвитку міста та даними містобудівного кадастру проїзд між земельною ділянкою по вул. Лаврова 18 «а», з одного боку, та вул. Лаврова, 18, з іншого боку, не передбачений. Таким чином, оскільки земельна ділянка площею 0,0741 га по вул. Лаврова, 18 «а»у м. Дніпропетровську є спільною сумісною власністю позивачів та відповідача, та на останній не передбачений проїзд, та спір виник з приводу експлуатації вигрібної ями та прокладання певних комунікацій для її обслуговування, відновлення порушених прав позивача в обраний позивачем спосіб (зокрема, про зобовязання відповідача розширити проїзд з вул. Лаврова до будинку А-1) та оскільки після отримання судом відповіді з Головного архітектурного управління Дніпропетровської міської ради позивач не скористався правом та не уточнив з урахуванням отриманих доказів предмет позову, унеможливлено. Водночас, відмовляючи в задоволенні вимоги позову про зобовязання відповідача знести залізобетонну огорожу, зобовязати відповідача замінити її деревяним штахетником та перенести штахетника у бік земельної ділянки, що знаходиться у користуванні відповідача біля будинку Б-1 від прибудови б1-1 до початку двору загального користування на ширину 3,0 м від огорожі домоволодіння № 18-А по вул. Лаврова, що позначені на плані земельної ділянки цифрами 2,8 та 6,8, суд виходить з того, що згідно з вимогами ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Таким чином, оскільки, здійснюючи правосуддя, за ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, а обраний повивачем спосіб не передбачений законом (ст. 16 ЦК України) навіть з урахуванням приписів ст. 16 ЦК України, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, позов задоволенню не підлягає. Судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed