Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-27 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, уточненим 23.08.2012 року, до АТ КБ «НАДРА»в особі Філії АТ КБ «НАДРА»Одеського Регіонального Управління, за участю третьої особи на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського ноиаріального округу м. Одеси [PERSON], про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та договору іпотеки недійсними, вказуючи на те, що 25.09.2007 року між [PERSON] (далі - Відповідач або Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА»було укладено Кредитний договір № 05/09/2007/840-К/786 (далі Кредитний договір). Відповідно до Кредитного договору, [PERSON] надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 173 500,00 доларів США (далі - Кредит), строком до 24.04.2026 року під 12,49% річних. В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених Кредитивним договором, можливих штрафних санкцій Позичальник (майновий поручитель) уклав з Банком договір іпотеки двокімнатної квартири № 25, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, буд. 21, загальною площею 80,8 кв. м., а також в день укладення Кредитного договору Договір поруки №05/09/2007/840-П/786 з [PERSON] (далі Поручитель»). Відповідно Договору поруки, Поручитель поручається перед Банком за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з Кредитного договору № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року. Кредитний договір передбачає, що кредит видається в іноземній валюті доларах США та розрахунки між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА»та [PERSON] мають здійснюватися в тій самій валюті, доларах США. Тобто, вказаний вище кредит носив споживчий характер та іноземна валюта була видана [PERSON] для придбання за цю валюту нерухомого майна на території України, тобто для здійснення правочину з резидентом України. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати: договір споживчого кредиту, договору поруки та договір іпотеки недійсними. 23 серпня 2012 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було обєднати в одне провадження цивільну справу №1522/4977/12 за позовом Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»в особі Філії Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»Одеського Регіонального Управління до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка знаходилася в проваджені судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіна Р.Д., із цивільною справою № 1522/2810/12 за позовом [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»(далі АТ КБ «НАДРА») в особі Філії Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»Одеського Регіонального Управління, за участю третьої особи на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського ноиаріального округу м. Одеси [PERSON], про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та договору іпотеки недійсними. 23.11.2012 року, ухвалою суду, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»в особі Філії Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»Одеського Регіонального Управління до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою в судове засідання представника позивача, який був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення заперечував. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи сповіщений належним чином, клопотань, доказів чи заперечень на первісний позов до суду не надавав, про причини неявки в судове засідання суд не сповіщав. Третя особа приватний нотаріус, [PERSON] також до суду не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не сповіщала. Зясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»(далі АТ КБ «НАДРА») в особі Філії Публічного акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»Одеського Регіонального Управління, за участю третьої особи на стороні відповідача: приватного нотаріуса Одеського міського ноиаріального округу м. Одеси [PERSON], про визнання договорів споживчого кредиту, поруки та договору іпотеки недійсними підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, 25 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «НАДРА»в особі начальника Центрального відділення філії ВАТ КБ «НАДРА»Одеське РУ [PERSON], яка діяла на підставі довіреності № 6822 від 04.08.2006 року було укладено Кредитний договір № 05/09/2007/840-К/786, на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серія А01 № 794080, було замінено найменування юридичної особи з Відкритого акціонерного товариства [PERSON] «НАДРА»на Публічне акціонерне товариство [PERSON] «НАДРА», в даному свідоцтві зазначено: підстава заміни свідоцтва про державну реєстрацію - заміна найменування юридичної особи. Датою заміни визначено 04.02.2011 року та вказано найменування ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА»(далі - Позивач або «Банк»). На час укладення вищевказаного договору [PERSON] достовірно надала банку інформацію про своє фінансово-майнове становище, надала довідку про отримання доходу в національній валюті України гривні за шість місяців, що сприяло отриманню кредиту. Позивач є споживачем по Кредитному договору від 25 вересня 2007 року, згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», для споживчих цілей, згідно з п.1.2. Розділ 1 Договору. Згідно Кредитного договору та п 1.1. розділ 1, кредит видається в іноземній валюті - доларах США, та розрахунки між банком та позичальником здійснюються в доларах США. За кредитним договором № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, [PERSON] надав позичальнику грошові кошти в сумі 173 500,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних, строком до 24 квітня 2026 року. Цей кредит носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. 25 вересня 2007 року, на забезпечення цього договору було укладено Іпотечний договір, від 25 вересня 2007 р. відповідно до п 1 договору, Іпотекодавець забезпечує вимоги Іпотекодержателя - банк, що витікають з кредитного договору № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, за умовами якого позичальник зобов'язався повернути суму кредиту у розмірі 173 500,00 доларів США. Іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно; жиле приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS], вартість предмету іпотеки складає 1 110 000,00 гривень. Також 25 вересня 2007 року було укладено Договір поруки № 05/09/2007/840-П/786 між ВАТ КБ «НАДРА»та [PERSON]. Позивачі та їх представник стверджують, що у відповідача при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія [PERSON] банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету, [PERSON] України (далі НБУ) видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, а також використання готівкою іноземної валюти на території України може бути за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка видається виключно на підставі окремої постанови Правління [PERSON] Банку України. Згідно п. «г»ч. 4 ст. 5 Декрету, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції, ст. 5 Декрету вказує, що ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Частиною 5 ст. 5 Декрету визначено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (далі Положення), затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. Згідно п. 3.1. Кредитного договору, банк здійснює видачу кредиту позичальнику в іноземній валюті в сумі -173 500,00 доларів США, якій він зобов'язаний повернути банку еквівалент 876 175,00 гривень. Таким чином, вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів, без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним. Отримувачем за валютною операцією на отримання кредиту є позичальник [PERSON], так як банк надає на її користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник [PERSON] має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того, згідно п. 1.2. Положення, воно регламентує порядок та умови видачі [PERSON] банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. [PERSON], в свою чергу, використала готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ВАТ КБ «НАДРА»(набувач ПАТ КБ «НАДРА»). Так, пунктом 3.3.2. Кредитного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту - це 2 015, 00 доларів США здійснюється позичальником щомісяця, визначено у графіку платежів, шляхом сплати ануітентних платежів в день сплати ануітентних платежів. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № 20095800007526, відкритий у Банку. Отже, сторонами у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу, згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 року, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 30 травня 2007 № 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Таким чином, суд вважає обґрунтованим посилання на те, що видача банком - агентом валютного контролю - кредиту резидентові України в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов'язків агента валютного контролю, тобто порушенням п. 2 ст. 13 Декрету від 19.02.1993 року. Використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, є внесенням до кредитного договору пункту, що значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для позивача, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Одержувачем за валютною операцією - отримання кредиту в іноземній валюті є [PERSON] Умови Кредитного договору про надання позичальникові споживчого кредиту в іноземній валюті - доларах США, не відповідають вимогам закону. Кредитний договір є двостороннім договором. Спірний Кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч. 2 ст. 345 ГК України, і зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов'язковість внесення до умов кредитного договору умови про відповідальність сторін, і зокрема умова про відповідальність кредитора, не виконано. Основою недійсності договору є недотримання у момент здійснення договору стороною (сторонами) вимог ч. 1 ст.215 ЦК України, які встановлені ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України. Зміст кредитного договору повинен відповідати вимогам закону, і відсутність в змісті оспорюваного кредитного договору умови про відповідальність кредитора таким вимогам не відповідає. Згідно ст. 236 ЦК України, договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відносно необхідності при поверненні сторін в початковий стан застосувати розрахунок курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту. Отже, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюта, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, у зв'язку, з чим значно погіршився фінансовий стан позивача. В договорі не визначена сторона, яка несе ризик у разі знецінення тієї або іншої валюти. Внаслідок збільшення розміру відповідальності за кредитом та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки [PERSON], отримала кредитні кошти у розмірі 173 500,00 доларів США еквівалент 876 175,00 гривень, змушений повертати фактично на 63 % більше, а відповідач отримує більший прибуток. [PERSON], посилається на те, що ні з кредитного договору, а ні з іпотечного договору, не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона - це позивач. Суд визначаючи спірні договори недійсними, повертає сторони в початковий стан. Крім того, якщо відповідальність відповідно до основного договору за своїм обсягом збільшується, то порука припиняється ст.559 ЦК України, на підставі чого необхідно визнати договір поруки, укладений між ВАТ КБ «НАДРА»(набувач ПАТ КБ «НАДРА») та поручителем [PERSON] - недійсним. Відповідач, у разі істотної зміни курсу валюти не зробив переоцінку вартості іпотечного майна, тобто вартість іпотеки залишилась незміною, що також порушує права [PERSON], як споживача за кредитним договором, оскільки на сьогоднішній час вартість іпотечного нерухомого майна значно збільшилась. Через обставини, які збільшили вартість споживчого кредиту, збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є підставою вважати іпотечний договір та договір поруки недійсними. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу [PERSON] банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. «г»ч. 4 ст. 5 Декрету. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним . Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК України є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Отже, оспорюваний Кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України ,недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Стаття 216 ЦК України встановлює, що кожна із сторін за кредитним договором зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Згідно ст. 236 ЦК України, договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у Параграфі 6 Глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності договорів про надання споживчого кредиту № 05/09/2007/840-К/786 від 25 вересня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА »(набувач ПАТ КБ «НАДРА »), в забезпечення виконання [PERSON], обов'язків за яким було укладено, іпотечний договір серії ВКА № 177037 від 25 вересня 2007 року зареєстрований в реєстрі № 1823 укладений між ВАТ КБ «НАДРА»(набувач ПАТ КБ «НАДРА ») та [PERSON], предметом договору є - жиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], договір поруки, № 05/09/2007/840-П/786 від 25 вересня 2007, укладений між ВАТ КБ «НАДРА»(набувач ПАТ КБ «НАДРА») та [PERSON], підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи із зацікавленості позивача щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким [PERSON] заставила належне їй нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідний запис. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 3-4, 10-11, 15, 38, 44, 60, 109, 118, 208-209, 212 215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved