Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-16 00:00:00

15 серпня 2012 року [PERSON] звернулась з позовом до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання за нею права власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими будівлями № 125 по вул. Леніна в селищі Холми, Корюківського району Чернігівської області ( а. с. 2 - 3). Вимоги позовної заяви [PERSON] мотивувала тим, що до кінця 2003 року у житловому будинку з господарськими будівлями під № 125 по вул. Леніна в селищі Холми, Корюківського району Чернігівської області проживав [PERSON], в подальшому вказаний будинок було знищено пожежею. Позивач самочинно провела реконструкцію даного житлового будинку і вселилась до нього на початку 2004 року. 26 жовтня 2004 року Корюківським РВ УМВС України в Чернігівській області було зареєстровано місце проживання [PERSON] в селищі Холми по вул. Леніна, 125. 24 березня 2005 року рішенням двадцять шостої сесії четвертого скликання Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області під уже збудований житловий будинок з господарськими будівлями [PERSON]А.( дівоче прізвище Гулицька ) було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку розміром 0, 15 га. Позивач вказує, що з метою оформлення прав на самочинно збудований житловий будинок вона звернулась до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями № 125 по вул. Леніна в селищі Холми, Корюківського району, Чернігівської області. За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 13 серпня 2012 року № 625 повідомив [PERSON] про відмову у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, оскільки до повноважень селищної ради не віднесено оформлення права власності на самочинно збудовані житлові будинки. Одночасно вказаним листом позивача було повідомлено, що розгляд питання про право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, відповідно до ч. 3 статті 376 Цивільного кодексу України віднесено до повноважень суду. Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2012 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на матеріали та обладнання, що були використані в процесі самочинного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, розташованими за адресою: смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, вул. Леніна, буд. 125. Визнано за [PERSON] права забудовника на незданий в експлуатацію житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, вул. Леніна, буд. 125. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове рішення по суті позовних вимог, яким визнати за позивачем право власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими будівлями під № 125 по вул. Леніна в селищі Холми, Корюківського району, Чернігівської області. Також апелянт ставить питання про постановлення апеляційним судом окремої ухвали щодо наявності підстав для притягнення до відповідальності судді Корюківського районного суду Чурупченка М.І. за статтями 111, 365, 367, 375 Кримінального кодексу України, прокурора Батюк І.В. за статтями: 111, 365, 367 Кримінального кодексу України, з направленням даної ухвали Генеральному Прокурору України для надання правової оцінки діям вказаних осіб та порушення кримінальної справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним, його ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно вказав в рішенні, що спірний будинок є незавершеним будівництвом, оскільки як під час проживання в даному будинку [PERSON], так і на дату розгляду позову, спірний житловий будинок являється самочинним будівництвом. Також апелянт зазначає, що оскільки в попереднє судове засідання по даній справі відповідач надіслав заяву про повне визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутності відповідача, суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ч.4 статті 174 ЦПК України та відповідно, не задовольнив позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт вказує, що за даних обставин суд повинен був ухвалити рішення про повне задоволення вимог позову без зясування обставин справи, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції за наявності заяви відповідача про повне визнання позову, не видаляючись до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про продовження судового розгляду справи, чим перевищив надані законом повноваження, тому є підстави вважати, що суддею вчинено діяння, яке містить ознаки злочину, передбаченого статтею 365 Кримінального кодексу України. Апелянт вказує, що оскільки суд першої інстанції в попередньому судовому засіданні не ухвалив рішення про повне задоволення вимог позову за наявності заяви відповідача про визнання позову, то суддею вчинено діяння , яке містить ознаки злочину, передбаченого статтею 375 Кримінального кодексу України. Також [PERSON] вважає, що при розгляді даної справи були порушені статті 3, 121, 123 Конституції України, ч. 2 статті 45 ЦПК України, оскільки у розгляді даної справи приймав участь прокурор без належного обґрунтування підстав захисту інтересів держави, чим перевищено повноваження прокурора, встановлені законом. На думку апелянта, має місце перевищення прокурором своїх повноважень стаття 365 Кримінального кодексу України, а суддя суду першої інстанції, який розглядав справу, проявив службову недбалість стаття 367 Кримінального кодексу України. Апелянт вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення також було порушено таємницю нарадчої кімнати, оскільки видалившись із зали судових засідань до нарадчої кімнати, суддя не зазначив на вхідних дверях, що суд перебуває в нарадчій кімнаті, і оскільки було відсутнє постачання електроенергії, до нарадчої кімнати намагалася зайти секретар судового засідання, проте представник апелянта [PERSON] перешкодив їй. Апелянт зазначає, що вищезазначені обставини стали підставою для ухвалення судом першої інстанції незаконного рішення, оскільки визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно передбачено законом, а саме ч. 3 статті 376 Цивільного кодексу України, крім того, відповідач визнав позов в повному обсязі. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON], представник відповідача, які згідно повідомлень про вручення поштових відправлень ( а. с. 46, 48), є належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, не зявились. Від Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області також надійшла заява з проханням справу розглянути у відсутності представника відповідача. Відповідно до приписів ч. 2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що на підставі приписів ч.1, п. 4 статті 309 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими будівлями - відмовити. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що позивач самочинно провела реконструкцію знищеного в результаті пожежі будинку під № 125, по вул. Леніна, в смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, в якому за життя проживав [PERSON] На початку 2004 року [PERSON] вселилась в спірний будинок. 26 жовтня 2004 року [PERSON] була зареєстрована за адресою селище Холми, вул. Леніна, буд. 125, Корюківським районним відділом УМВС України в Чернігівській області (а. с. 16 зворот). Відповідно до витягу з рішення Холминської селищної ради Корюківського району, Чернігівської області двадцять шостої сесії четвертого скликання від 24 березня 2005 року, позивачу (дівоче прізвище Гулицька (а.с.5) була передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка для обслуговування житлового будинку розміром 0,15 га і земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,05 га (а. с. 5 зворот). З метою оформлення прав на самочинно збудований житловий будинок позивач звернулась до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями № 125 по вул. Леніна в селищі Холми, Корюківського району, Чернігівської області. За результатами розгляду вказаної заяви відповідач листом від 13 серпня 2012 року № 625 (а.с.7) повідомив [PERSON] про відмову у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, оскільки до повноважень селищної ради не віднесено оформлення права власності на самочинно збудовані житлові будинки. Одночасно вказаним листом позивача було повідомлено, що розгляд питання про право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, відповідно до ч. 3 статті 376 Цивільного кодексу України віднесено до повноважень суду. В ході судового розгляду даної справи також встановлено і вказаної обставини позивачка [PERSON] не заперечувала, що до компетентного державного органу із заявою про прийняття обєкта до експлуатації вона не зверталась. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що оскільки до компетентного державного органу із заявою про прийняття обєкта до експлуатації позивачка [PERSON] не зверталась, то в даному випадку самочинно збудований нею будинок з господарськими будівлями вважається незавершеним будівництвом. Суд першої інстанції також вказав, що визнання права власності на незавершений обєкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить статтям 331, 376 Цивільного кодексу України, тому відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України суд вважав за можливе вимоги позову задовольнити частково, визнавши за [PERSON] право власності на матеріали та обладнання, що були використані в процесі самочинного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, розташованими за адресою: смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, вул. Леніна, буд. 125. Також судом першої інстанції визнано за [PERSON] права забудовника на незданий в експлуатацію житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, вул. Леніна, буд. 125. Заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] не узгоджується з нормами процесуального та матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Зокрема, відповідно до приписів ч. 1 статті 11 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог заявленого позову( а. с.2 - 3), [PERSON] з посиланням на приписи ч. 3 статті 376 Цивільного кодексу України просила визнати за нею право власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими будівлями. Позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на матеріали та обладнання, що були використані в процесі самочинного будівництва житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: смт. Холми, Корюківського району Чернігівської області, вул. Леніна, буд. 125 та права забудовника на незданий в експлуатацію житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за вищевказаною адресою, позивачем не заявлялися. Крім того, при вирішенні даного спору по суті судом не прийнято до уваги положення ч. 3 статті 376 Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва). Відповідно до статті 26 Закону України Про основи містобудування спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судами відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення , невизнання або оспорювання ( ч.1 статті 15 Цивільного кодексу України , ч. 1 статті 3 ЦПК України ). У звязки із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. По справі встановлено, що позивач [PERSON] не зверталась до компетентного державного органу із заявою про прийняття обєкта до експлуатації, тому за даних обставин спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Виходячи з правового аналізу норм ч.3 статті 376 Цивільного кодексу України, суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалась у власність чи користування особі , яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок з господарськими будівлями необхідно відмовити. Оскільки виходячи зі змісту ч.3 статті 376 Цивільного кодексу України, позивачем не доведено наявність визначених вказаною нормою закону умов, за яких суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно. Зокрема, порушене питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право, також позивачем не представлено суду документів відносно того, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Доводи апелянта відносно того, що вимоги позову підлягають беззаперечному задоволенню, оскільки відповідач визнав вимоги заявленого позову, що підтверджується письмовою заявою Холминської селищної ради Корюківського району Чернігівської області, адресованою суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відповідно до ч. 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Разом з тим, задоволення вимог позову в разі визнання його відповідачем можливе лише за умови, коли таке визнання не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення про задоволення позову лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи та відповідність визнання відповідачем позову приписам закону. В даному випадку визнання відповідачем вимог позову не узгоджується з вищезазначеними нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, тому наявність у даній справі визнання позову відповідачем не може бути підставою для задоволення вимог [PERSON] В апеляційній скарзі апелянт ставить питання про постановлення апеляційним судом окремої ухвали щодо наявності підстав для притягнення до відповідальності судді Корюківського районного суду Чурупченка М.І. за статтями 111, 365, 367, 375 Кримінального кодексу України, прокурора Батюк І.В. за статтями: 111, 365, 367 Кримінального кодексу України, з направленням даної ухвали до органів прокуратури для надання правової оцінки діям вказаних осіб та порушення кримінальної справи. В ході апеляційного розгляду даної справи не встановлено підстав для постановлення такої окремої ухвали в порядку статті 211 ЦПК України.

Outcome: partial