Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-19 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернулась до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом, до [PERSON] про визнання аліментного договору про утримання дитини недійсним та стягнення аліментів. Посилалась на те, що з 26 вересня 1998 року по 16 серпня 2011 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 серпня 2011 року їх шлюб з відповідачем було розірвано. Від шлюбу з відповідачем має неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. 17 червня 2911 року відповідно до вимог ст. 189 СК України між нею та відповідачем укладено аліментний договір про утримання дитини (про визначення аліментів у твердій грошовій формі), який було нотаріально посвідчено як того вимагає закон. Умовами вказаного договору передбачено, що відповідач [PERSON] зобовязується надавати їй на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, розмір якої буде передбачено чинним законодавством на момент їх сплати, до досягнення дитиною повноліття, а у ч.2 п.2 вказаного договору зазначено, що нотаріусом повідомлено відповідача про те, що розмір аліментів не може бути нижчим розміру аліментів, встановлених законом, а в разі виявлення розбіжностей в сумах, переданих і тих, що підлягають сплаті, договір може бути розірвано в судовому порядку. Оскільки, на даний час їй стало відомо, що відповідач [PERSON] отримує заробітну плату, яка в середньому складає 11\~000 грн. на місяць, що підтверджено відповідною довідкою з місця роботи. Разом з тим, при укладенні вищевказаного аліментного договору розмір його заробітної плати не був їй відомий, а також з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» станом на серпень 2012 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1102 грн., у звязку з чим визначений в аліментному договір розмір аліментів, значно менший від розміру аліментів, який визначається у частці від заробітку (доходу) батька дитини відповідно до вимог ст.183 СК України. У звязку з цим, просила визнати укладений аліментний договір недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, як такий, що суперечить вимогам закону, оскільки його умови щодо визначення розміру аліментів порушують права її дитини, зокрема її право на отримання аліментів у більшому розмірі, а саме в розмірі 1/3 частини від його заробітку, а також на підставі ст.ст. 182, 183 СК України просила стягнути з відповідача [PERSON] на утримання дитини [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітної плати до досягнення нею повноліття. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обємі та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, про що надав свої письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлено, що сторони з 26 вересня 1998 року по 16 серпня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у 10 травня 2000 року них народилась дочка [PERSON] (а.с.6). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16.08. 2011 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано (а.с.11). 17 червня 2011 року, сторони уклали нотаріально посвідчений аліментний договір про утримання дитини (про визначення аліментів у твердій грошовій формі). Так, за умовами даного Договору між сторонами досягнуто згоди про те, що відповідач [PERSON] зобовязується надавати [PERSON] на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, розмір якої буде передбачено чинним законодавством на момент їх сплати, до досягнення дитиною повноліття. В частині 2 п.2 вказаного Договору зазначено, що нотаріусом повідомлено відповідача про те, що розмір аліментів не може бути нижчим розміру аліментів, встановлених законом, а в разі виявлення розбіжностей в сумах, переданих і тих, що підлягають сплаті, договір може бути розірвано в судовому порядку (а.с.8). Частиною 10 спірного договору також передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що договір може бути змінений або розірваний у будь-який час за взаємною згодою сторін, що нотаріально посвідчується. У разі відсутності взаємної згоди цей договір може бути розірваний у судовому порядку (а.с.8 звороті). Однак, позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання аліментного договору недійсним з тих підстав, що визначений цим договором розмір аліментів на дитину порушує права дитини, оскільки з 2012 року матеріальне становище відповідача [PERSON] в порівнянні з тим, яке існувало на час укладення цього договору значно поліпшилось та її дочка має право на отримання аліментів у більшому розмірі, зокрема пропорційно від частки заробітної плати відповідача, не скористалась визначеним законом, зокрема, ст. ст. 651, 652 ЦК України та умовами укладеного договору правом на його зміну чи розірвання в судовому порядку, зокрема, у звязку з істотною зміною обставин, та такі вимоги не заявляла. Крім того, судом встановлено, що на час укладення вказаного правочину, тобто 17 червня 2011 року, розмір мінімальної заробітної плати відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2010 року становив 960 грн., а розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років становив 977 грн. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови укладеного Договору виконує та щомісячно на утримання дочки [PERSON] сплачує у визначеному умовами спірного Договору розмірі аліменти, навіть у більшому розмірі, який щомісячно становить приблизно 1500 грн., що перевищує розмір мінімальної заробітної плати та не є меншим від визначеного законом, зокрема, ч.2 ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину. Вказаний факт підтверджується відповідними розписками та копіями квитанцій про здійснення грошових переказів на імя позивачки [PERSON] (а.с. 26-28), а також не заперечується й самою позивачкою. Заборгованості по сплаті аліментів на утримання дочки [PERSON] відповідач не має, й відповідно, позивачкою [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту виникнення у відповідача заборгованості по сплаті аліментів. Так, ч.1 ст.189 СК України батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від розміру передбаченого ч.2 ст.182 СК України. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті\~203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Крім того, згідно із ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органам влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Тому, проаналізувавши вищевказані норми закону, а також надані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні, оскільки на момент укладення спірного аліментного договору, умови вказаного договору, зокрема щодо визначення розміру аліментів в розмірі мінімальної заробітної плати, розмір якої буде передбачено чинним законодавством на момент їх сплати, не були такими, що суперечили інтересам та правам неповнолітньої дитини, а зміна в подальшому матеріального становища відповідача, зокрема, збільшення його заробітної плати, не є підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, оскільки спірний договір не є таким, що укладений із порушенням вимог закону та сторонами виконується, відсутні й підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/3 частини його заробітної плати до досягнення нею повноліття

Outcome: dismissed