Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-26 00:00:00

21 лютого 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись при цьому на наступні обставини. Згідно розпорядження голови Олександрівської селищної ради від 29.06.2011 року позивач [PERSON] був призначений на посаду начальника Олександрівського житлово-комунального підприємства з 29.06.2011 року. Згідно розпорядження голови Олександрівської селищної ради за № 02 від 21.01.2013 року позивача звільнено з займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України. В трудовій книжці зроблено наступний запис: «звільнений з займаної посади згідно п.1 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», та ст.40 п.3 КЗпП України, ст..43 п.1 КЗпП України. З вказаним позивач не згоден, розпорядження від 21.01.2013 року він вважає незаконним, запис в трудовій книжці та звільнення вважає безпідставним, оскільки відповідачем порушено його трудові та конституційні права, а також сам порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України. Вважає також, що при звільненні з посади не було додержано вимог Статуту підприємства, так як таке звільнення може відбуватися тільки за рішенням сесії селищної Ради, а не згідно розпорядження голови селищної Ради. Підставою для звільнення також, як він зрозумів з тексту самого розпорядження стало і подання Добропільскої ОДПІ від 14.12.2012 р. та 09.01.2013 р щодо пропозиції розірвати з ним трудовий договір у зв»язку з наявністю у підприємства податкового боргу. При цьому, на його думку, зовсім не врахована та обставина, що саме за період його роботи на посаді начальника ЖКП саме цей борг, накопичений за попередні роки, майже і було погашено. Так як він звернувся до суду з цією заявою спочатку в порядку адміністративного судочинства і йому було відмовлено у відкритті провадження у справі, просить поновити йому строк для звернення до суду з 21.02.2013 року, вважаючи , що він був пропущений з поважних причин. Позивач вважає, що він звільнений відповідачем незаконно, просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 7000 гривень, бо зроблений відповідачем запис в трудовій книжці порочить його честь та гідність, створює незручності та вимагає додаткових зусиль для пошуку засобів до існування. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, він втратив душевний спокій, вимушений лікуватися з цього приводу, постійно перебуває у роздратованому стані. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, тому що під час роботи [PERSON] на посаді начальника ЖКП саме з причин невиконання ним без поважних причин трудових обов»язків 24.04.2012 року та, повторно 20.11.2012 року йому були оголошені догани, що в подальшому і призвело до того, що його, як він вважає, на законних підставах розпорядженням голови Олександрівської селищної ради за № 02 від 21.01.2013 року було звільнено з займаної посади згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. Залучена до участі в справі в якості третьої особи на боці відповідача голова Олександрівської селищної ради [PERSON] позов не визнала, стверджуючи, що звільнення позивача призведено з дотриманням норм трудового законодавства, так як він не зміг належним чином організувати роботу свого підприємства, своєчасно не сплатив податкову заборгованість підприємства. Заслухавши пояснення сторін та представників сторін по справі, третьої особи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розпорядження голови Олександрівської селищної ради від 29.06.2011 року позивач [PERSON] був призначений на посаду начальника Олександрівського житлово-комунального підприємства з 29.06.2011 року. Згідно розпорядження голови Олександрівської селищної ради за № 02 від 21.01.2013 року позивача звільнено з займаної посади згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. В трудовій книжці зроблено наступний запис: «звільнений з займаної посади згідно п.1 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», та ст..40 п.3 КЗпП України, ст..43 п.1 КЗпП України. Вказане звільнення та відповідне розпорядження про звільнення позивача з посади начальника ЖКП не може вважатися законним, оскільки відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Так, вказаною нормою власнику або уповноваженому органу надано право звільнення працівника за наявності сукупності обставин, при яких робітник не виконує або неналежним чином виконує свої трудові обов'язки. При цьому повинна мати місце систематичність дисциплінарних проступків, тобто, до працівника за проступки протягом року неодноразово мали бути застосовані заходи дисциплінарного стягнення. Так, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у вказаних випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково. Розглядаючи даний позов, необхідно враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому необхідно з'ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов'язків позивачем передувало його звільненню. З розпорядження голови селищної Ради від 24.04.2012 року вбачається, що догану [PERSON] оголошено за незабезпечення організації своєчасного вивезення твердих побутових відходів. Сам позивач пояснив судові, що вивезення цих відходів становить одну з головних функцій роботи очолюваного ним підприємства, займаються цим вони кожного дня і що саме стало підставою для винесення догани він не розуміє. З цього розпорядження, на думку суду, неможливо зробити висновок, коли конкретно, в який саме день чи за який саме період часу сміття своєчасно не вивозилось з території селища і чи є вина в цьому безпосередньо позивача. Розпорядження винесено безпідставно, взагалі, без будь-якого посилання на період часу незадовільного виконання своїх обов»язків позивачем і суд з цієї причини не може визначитись, своєчасно чи ні, згідно ст..148 КЗпП України винесено догану ( ас.8 ). Крім того, письмове пояснення з цього приводу, як то передбачено ст.149 КЗпП України у [PERSON] ніхто не відбирав, з наказом його не знайомили, і підпису його про це немає. Посилання відповідача на акт від 24.04.2012 року, який, нібито засвідчує відмову позивача від надання пояснеь і підпису під розпорядженням, таким документом, на думку суду, слугувати не може, оскільки він був складений і підписаний цілком робітниками селищної Ради, які безпосередньо до роботи ЖКП ніякого відношення не мають, представників же самого ЖКП, та їхню думку з цього приводу ніхто не питав. Суд вважає, що якщо б цей акт було складено своєчасно, він обов»язково повинен був би знайти відображення і в розпорядженні про винесення [PERSON] догани, але в цьому документі про нього навіть не згадується, що, на думку суду, свідчить про складання цього акту вже після винесення розпорядження про винесення догани позивачеві і є порушенням порядку накладення дисциплінарного стягнення ( ас.8, зворотна сторона ). Наданий позивачем до справи фотомонтаж, датований 17.04.2012 р., який, на його думку, відображує незадовільний стан з прибирання території селищної ради слугувати доказом систематичного невиконання начальником ЖКП покладених на нього трудовим договором обов»язків не може ( ас.ас.43-47 ). Як вказує позивач, що є слушним, на думку суду, про існування цих фото він навіть не здогадувався, ніяких пояснень з цього приводу від нього не відбирали, час, коли вони були зроблені, встановити неможливо, а сам відповідач, без його участі, міг проставити на них яку йому заманеться дату, що він і зробив з подальшим намаганням використати це як доказ його безпорадного ставлення до виконуваної роботи при слуханні справи в суді. Крім того, як вбачається з наданих фото і пояснень самого позивача, ці звалища відходів знаходяться біля незаконно побудованих мешканцями селища господарських будівель, де вони тримають худобу та біля котельної мікрорайону, тобто, на території, яку повинна обслуговувати сама селищна рада, а не очолюване ним підприємство, яке не має укладених договорів на вивіз сміття з цих територій. Представник відповідача пояснення позивача в цій частині аргументовано не спростував, обмежившись заявами загального плану про недоліки в роботі Олександрівського ЖКП, яким на той час керував позивач. Витребувані і досліджені в судовому засіданні дорожні листи вантажного автомобіля сміттєвоза Олександрівського ЖКП за березень-квітень 2012 року підтверджують доводи позивача в частині того, що сміття збиралось ними регулярно, але, в зв»язку з тим, що працюють вони тільки однією машиною, яка їм навіть не належить, тому їм не під силу впоратись з цим безладом. Доводи позивача в частині відсутності у нього належної для забезпечення своєчасного збирання сміття техніки підтверджуються довідкою Олександрівського ЖКП від 21.03.2013 р. за № 25, з якої вбачається, що у оперативному користуванні ( їм не належить ) у ЖКП є тільки одна сміттєзбиральна машина ГАЗ-3307 ( ас.98 ). Саме відсутністю у нього такої техніки тракторів, машин та коштів для її аренди позивач пояснює складання державною екологічною інспекцією відносно нього акта перевірки за недотримання вимог природоохоронного законодавства, а саме, за незадовільний стан складування побутових відходів на сміттєзвалищі, розташованому у балці Мильман, за селищем Олександрівка ( ас.ас.54-59 ). Представник відповідача не спростовує того факту, що ніякої іншої згадуваної техніки такого роду у позивача немає, підтверджуючи, таким чином, доводи позивача про неможливість впоратися з прибиранням сміття у відсутність технічної можливості це зробити. Те, що позивач інколи вимушений був навіть на стороні орендувати таку техніку, необхідну для прибирання сміття підтверджується і укладеним між ним і ООО «Рассвет» договором про послуги від 30.03.2012 року, з якого вбачається, що він орендував з цією метою два трактори ( ас.ас.138-140 ). Пояснення позивача стосовно того, що саме селищна рада повинна опікуватись організацією збирання та вивезення побутових відходів підтверджуються ст..21 Закону України «Про відходи», в п.»и» якої вказується, що органи місцевого самоврядування у сфері поводження з відходами забезпечують ліквідацію несанкціонованих і неконтрольованих звалищ відходів. Тому, наложення дисциплінарного стягнення на позивача з цієї причини і в такий спосіб суд розглядає як грубе порушення законодавства про працю. Такі самі порушення норм законодавства про працю були допущені і при винесенні позивачеві догани розпорядженням голови селищної Ради від 20.11.2012 року. В розпорядженні відсутнє посилання на час скоєння позивачем дисциплінарного проступку, конкретні підстави його винесення, та в чому саме полягає вина самого позивача в незабезпеченні належного ставлення до виконання покладених на нього службових обов»язків. Також, всупереч положенням ст.149 КЗпП України до винесення догани письмове пояснення у позивача ніхто не відбирав, з наказом не знайомили, його підпису під наказом немає. Сам позивач стверджує, що це розпорядження йому було надіслано поштою у грудні 2012 року, коли він знаходився у лікарні на лікуванні і про його винесення йому нічого не було відомо. Ця обставина підтверджується листом за підписом селищного голови [PERSON] від 13.12.2012 року, адресованим позивачеві, в якому вона просить його ознайомитись з винесеним нею розпорядженням про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани від 20.11.2012 року і один екземпляр повернути до ради ( ас.51 ). Представник відповідача ніяким чином пояснення позивача у цій частині не спростував, пояснивши, що, мабуть, вони так і робили, тому що ніякого іншого зв»язку з [PERSON] на той період часу не мали. З пояснень представника відповідача вбачається., що догана, винесена позивачеві 20.11.2012 року стосується його неналежного ставлення до ремонту систем опалення в квартирах окремих громадян, зокрема, вказаних в доповідній записці від 06.11.2012 року ( ас.10 ). З цього приводу позивач пояснив, що мешканці цих квартир самі, без будь-якого дозволу з боку ЖКП попереробляли системи опалення в своїх квартирах і він, навіть при бажанні, усунути ці неполадки не зміг би, так як це потребує роботи цілого спеціалізованого підрозділу, а у очолюваного ним підприємства немає ані грошей, ані робітників такого профілю, про що голова селищної ради добре освідомлена. Доводи позивача з цього приводу підтверджуються витребуваним і дослідженим в судовому засіданні штатним росписом Олександрівського ЖКП на 01.10.2011 року, з якого вбачається, що в штаті підприємства робітники, які повинні займатися ремонтом систем опалення, навіть не передбачаються, вірніше, в штаті значаться два слюсарі, але вони замінені двірниками, якихось машин чи механізмів, котрі могли би використовуватись в ході ремонтних робіт у підприємства немає також, що підтверджується тією ж довідкою ЖКП від 21.03.2013 року (ас.98). За таких обставин винесення догани позивачеві з цього приводу нічим не викликалось і є, на думку суду, безпідставним. Крім того, при звільненні позивача з роботи не було додержано вимог Статуту підприємства, згідно п.3.8 якого звільнення з посади начальника ЖКП відбувається за рішенням сесії Олександрівської селищної Ради, а не згідно розпорядження його голови ( ас.ас.14-16 ). Що стосується згаданого в розпорядженні про звільнення подання Добропільської ОДПІ від 14.12.2012 р. та від 09.01.2013 р. щодо пропозиції розірвати трудовий договір з позивачем у зв»язку з наявністю у підприємства податкового боргу, так цей борг підприємство мало ще до його приходу на цю посаду ( ас.18 ). Так, з доданих до справи документів вбачається, що на день прийняття позивачем справ у ЖКП станом на 01.07.2011 року попередня податкова заборгованість підприємства складала 56 533,6 грн. І цей борг, накопичений за попередні роки був майже погашений саме за період перебування позивача на посаді директора ЖКП, що підтверджується довідками ЖКП від 20.02.2013 року за №18 та 19.02.2013 року за № 17, а також листом від ОДПІ від 14.12.2012 р., з якого вбачається, що податковий борг підприємства станом на 13.12.2012 р. складає 20543,11 грн. ( ас.ас.18, 20, 21, 22 ). Таким чином, відсутність законних підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України та наявність вказаних у наказі підстав не дають права відповідачу розірвати трудовий договір з позивачем за п.3 ст.40 КЗпП України, що являє собою грубе порушення норм Конституції України та норм трудового законодавства. Із вищезазначеного вбачається, що відповідач, видавши незаконне розпорядження № 02 від 21.01.2013 року, звільнив позивача без законних на те підстав, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, зобов'язаний поновити його на попередній роботі. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення позивачу не нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Таким чином, згідно положень чинного законодавства України, відповідач зобов'язаний поновити позивача на попередній роботі та виплатити йому заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22.01.2013 року, а також відшкодувати завдану незаконним звільненням моральну шкоду. Середньомісячна заробітна плата позивача становить 3400 грн. ( ас.19 ). Як вбачається з наданого до суду головним бухгалтером Олександрівського ЖКП розрахунку заробітної плати позивача за весь час вимушеного прогулу з 22.01.2012 р по 26.03.2013 року, вона, ця сума заробітної плати, з усіма відрахуваннями становить - 6215 грн.31 коп. -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~січень за 8 робочих днів ( з 22.01. по 31.01.) 1295,20 грн.; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~лютий за 20 робочих днів ( з 01.02. по 28.02.) 3400 грн.; -\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~березень за 17 робочих днів ( з 01.03. по 26.03.) 2890 грн. ( ас.97 ). Таким чином, судом встановлено, що позивач був звільнений відповідачем з займаної посади без законних підстав, а тому, слід поновити його права шляхом поновлення на роботі. Матеріальна відповідальність за заподіяння шкоди підприємству згідно ст.237 КЗпП України повинна бути покладена на голову селищної ради [PERSON], яка видала розпорядження про звільнення позивача з явним порушенням закону. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так як у судовому засіданні встановлено, що неправомірними діями відповідача по незаконному звільненню позивача йому завдано моральної шкоди, у її відшкодування , враховуючи моральні страждання позивача, які він пережив у зв"язку з порушенням відповідачем його законних прав, неможливості працевлаштуватися без трудової книжки, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв"язків і потребувало додаткових зусиль для організації життя, призвело до втрати ним душевного спокію, в зв»язку з чим він потрапив до лікарні, що підтверджується довідкою Олександрівської ЦРЛ від 11.02.2013 р. ( ас.24 ), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1000 грн.. При вирішенні цього питання суд враховує роз»яснення, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де вказано, що розмір моральної шкоди судом визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Суд вважає також за необхідне поновити позивачеві строк звернення до суду. З позовом до суду він звернувся своєчасно 21.02.2013 року, але зробив це в порядку адміністративного судочинства, в зв»язку з чим йому було відмовлено у відкритті провадження у справі, тому, повторне звернення до суду відбулося фактично вже з пропуском встановленого строку, в зв»язку з чим суд вважає за необхідне цей строк йому поновити. Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на юридичну допомогу у розмірі 1000 грн., суд вважає, що ці вимоги не були предметом спору у справі, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували надання правової допомоги позивачеві та розрахунок цих витрат, тому в задоволенні вимог в цій частині необхідно відмовити. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне згідно з вимогами ст.88 ЦПК України стягнути з відповідача судові витрати, а саме-судовий збір в розмірі 114,70 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial