Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-27 00:00:00

У жовтні 2012 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача - [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі, 8 000грн., з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 200 грн., та 3% річних у розмірі 240 грн., всього у сумі 8 440 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що 05 вересня 2012 року між нею та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач одержав від позивача у борг 8 000 грн., зі строком повернення до 05 жовтня 2012 року. На час звернення із позовом до суду відповідач позику не повернув, у добровільному порядку вирішити це питання відмовляється, відтак позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав за стягненням суми боргу у примусовому порядку на підставі судового рішення. Крім того, зазначає, що на підставі положень ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, позичальник забов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та посилаючись на обставини викладені в позов, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала, підтвердила факт отримання грошей, не заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд також враховує, що рішення сторонами прийнято з усвідомленням його наслідків. 05 вересня 2012 року між сторонами по справі у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким позичальник [PERSON] отримала від позикодавця [PERSON]., грошові кошти у сумі 8 000 грн., зі строком повернення до 05 жовтня 2012 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позивачем представлена розписка позичальника - [PERSON] На день розгляду справи позичальник, відповідача по справі, грошові кошти у розмірі 8 000 грн. в установлені договором строки не повернув, чим допустив прострочення, порушивши умови вказаного договору. На момент розгляду справи заборгованість за зазначеним договором позики становить 8 440 грн. Відповідно до положень ст.ст. 526, 525 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення суми основної заборгованості за договором позики є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Враховуючі зазначені положення ЦК України стягненню з відповідача також підлягають 3% річних у розмірі 240 грн. та збитки від інфляції у розмірі 200 грн.

Outcome: approved