Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-12 00:00:00

Уточнивши свої первинні позовні вимоги (а.с.15), позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 25 лютого 2013 року між нею і відповідачем по справі [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач передала [PERSON] гроші в рахунок оплати вартості придбаного майна в сумі 15000 грн., а відповідач, в свою чергу, передала їй ключі від квартири, документи на неї та написала розписку. Однак відповідач не бажає йти до нотаріуса для нотаріального оформлення документів, оскільки у неї немає на це часу. У зв'язку з наведеним, позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між нею та відповідачем 25 лютого 2013 року та визнати за нею право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі продажу від 25 лютого 2013 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги за уточненою позовною заявою підтримала, просила їх задовольнити, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що вона фактично з 25 лютого 2013 року користується спірною квартирою. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою нотаріально оформити договір купівлі-продажу квартири, однак вона кожного разу називає якісь причини, що заважають їй належно оформити договір. Позивач зазначила, що вона постійно хвилюється про те, щоб належним чином оформити придбане майно, через що у неї погіршився стан здоров»я. Через це і звернулась до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнала уточнені вимоги позивача. Пояснила суду, що між нею та позивачем 25 лютого 2013 року дійсно було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира була приватизована нею після смерті матері та належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2012 року № 13777. Зареєстрована за цією адресою відповідач одна, інші особи на квартиру не претендують, боргів по сплаті комунальних послуг немає. Відповідач підтвердила, що отримала від [PERSON] гроші в сумі 15000 грн. в рахунок сплати вартості квартири, передала їй ключі, документи на неї, написала розписку та вивезла усі свої речі. Щодо вартості квартири сторони домовилися виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічне майно на момент укладення договору у їх місцевості. Відмова відповідача звертатися до нотаріусу для належного оформлення договору купівлі-продажу пов'язана з тим, що вона доглядає за хворим чоловіком, який потребує сторонньої допомоги, вона не може його залишити, вона декілька разів заходила до нотаріальних контор, але там постійні черги, а вона не має можливості чекати, оскільки від неї залежить життя її чоловіка. Крім того, відповідач вказала, що не довіряє нотаріусам, оскільки на теперішній час вони, як правило, є приватними та можуть обманути її. Також відповідач зобов'язалася найближчим часом знятися з реєстрації за цією адресою. Від третьої особи Реєстраційної служби Краснодонського МРУЮ до суду надійшли письмові заперечення проти уточненого позову [PERSON], в яких зазначено, що згідно зі ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Право власності у набувача на таке майно виникає з моменту такої реєстрації. З 01.01.2013 року відповідно до ст. ст. 6, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України проводять державну реєстрацію прав на підставі договорів, укладених у встановленому законом порядку або відмовляє у їх реєстрації. Просили відмовити у задоволенні уточненого позову [PERSON] та розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши сторони, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши надані по справі докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22.11.2012 року № 13777 належить квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями цього свідоцтва та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 7, 8). Такі самі дані містять технічний паспорт та домова книга на дану квартиру (а.с. 9 - 10, 17 - 18). За зазначеною адресою відповідач зареєстрована одна, що вбачається з довідки про склад сім'ї (а.с. 16). 25 лютого 2013 року між відповідачем [PERSON] (продавцем) та позивачем [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу зазначеної квартири, за п. 2.1 якого позивач зобов'язалася передати відповідачеві кошти у сумі 15 000 (п'ятнадцять тисяч) грн. за це майно (а.с. 12). Згідно з п. 3.1 договору передача майна здійснюється продавцем після повної оплати вартості згідно ціни продажу. За пунктами 4.1, 4.3, 4.4 договору сторони зобов'язалися виконати свої обов'язки за договором, здійснити його державну реєстрацію; сторона, яка порушила зобов'язання, зобов'язана його виправити. Покупець зобов'язалася сплатити ціну продажу майна та прийняти його у встановлений законом термін (п. 5.1). Продавець зобов'язалася передати покупцеві майно та не допускати погіршення його стану (п. 6.1). Передання позивачем зазначеної суми підтверджується відповідною розпискою (а.с. 11) та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні. Дослідивши обставини справи, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між даними сторонами, врегульовані наступними нормами діючого законодавства України. Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначена форма окремих видів договорів купівлі-продажу. Зокрема, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частини 1 та 2 ст. 638 ЦК України). Під час розгляду справи судом встановлено, що 25 лютого 2013 року між сторонами в простій письмовій формі укладено договір купівлі - продажу квартири, за яким відповідач зобов'язалася передати майно у власність позивачеві, а остання зобов'язалася прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З даного договору вбачається, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов, зокрема, визначили предмет договору (квартира за адресою: [ADDRESS]); ціну (15 000 грн.), яку вони визначили виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічне майно на момент укладення договору у їх місцевості; терміни виконання зобов'язань (передача майна продавцем після повної оплати вартості згідно ціни продажу). Позивач сплатила відповідачеві зазначені кошти, що підтверджується розпискою, відповідач передала позивачу ключі від квартири, правоустановчі документи та вивезла усі свої речі, тобто, відбулося повне виконання договору. Дані обставини не заперечувалися сторонами у судовому засіданні. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. У судовому засіданні вона пояснила це тим, що доглядає хворого чоловіка, який потребує сторонньої допомоги, та не має на часу для нотаріального оформлення договору. Крім того, відповідач не довіряє нотаріусам, оскільки на теперішній час вони, як правило, є приватними та можуть обманути її. Правилами ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з частинами 1, 3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Крім того, за роз'ясненнями п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. На підставі вищенаведеного, ураховуючи, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, з огляду на те, що відбулося повне виконання договору, що було встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами, однак відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору з поважних для неї підстав, суд, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, вважає за можливе задовольнити уточнену позовну заяву у повному обсязі, визнати зазначений договір купівлі - продажу дійсним та визнати за [PERSON] право власності на вказану квартиру.

Outcome: approved