Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-27 00:00:00

14.08.2012 року гр. [PERSON] звернувся до відповідача гр. [PERSON] з позовними вимогами про визнання права власності на автомобіль та звільнення автомобіля з-під арешту. Позивач вказав, що автомобіль марки ВАЗ 21340 2008 року випуску державний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) VIN-XTA21134084607563 ,ХТА21134084607563( свідоцтво про реєстрацію ВВС 085123) він придбав за 10000(десять тисяч) гривень , а саме шляхом отримання від відповідача розписки про отримання ним коштів за проданий ним автомобіль та отримавши довіреність за номером реєстру 1521, посвідчену приватним нотаріусом Міловського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON], доданої в копії до позовної заяви. Але перереєструвати автомобіль станом на час оформлення довіреності він не міг за відсутності коштів, а зараз він не має можливості, бо автомобіль знаходиться під арештом за постановою про відкриття виконавчого провадження від 14.10.2011 року у звязку з накладенням на автомобіль арешту у межах суми стягнення боргу відповідача в розмірі 18167,77 гривень, з забороною відчуження будь - якого майна, що належить боржнику. Позивач вважає, що в даному випадку порушуються його Конституційні права власника, адже він придбав автомобіль у відповідача до часу накладення на нього арешту. За вищевикладених у позові обставин позивач вказує, що право власності відповідно до ст.ст. 328,334 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності у набувача виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, накладений арешт фактично перешкоджає йому користуватися автомобілем і порушує права як власника. Відповідач неодноразово викликався в судове засідання, але так в суд для розгляду справи і не прибув. 29 вересня 2012 року судом винесена протокольна ухвала про заочний розгляд справи з причин неявки відповідача та представника третьої особи. Представник третьої особи подав свої заперечення, вказавши, що автомобіль відповідача 14.10.2011 року арештований за наявності боргів перед стягувачкою за іншою справою , а не з причин конфіскації майна боржника, і рішення суду ще не виконано, тому позов представником ВДВС гр.. [PERSON] не визнається з посиланням на ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» та Закон України «Про виконавче провадження». Вислухавши позицію позивача, оглянувши та проаналізувавши письмові докази у справі , суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника, загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений в ст. 16 ЦК України. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначених законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. Як б вбачається з позовної заяви, підтриманої в судовому засіданні, позивачем заявлено вимоги , за якими він просить суд фактично зобовязати відповідача належним чином виконати умови усного договору купівлі - продажу автомобіля( за який кошти отримані позивачем за розпискою) , а саме визнати право власності на автомобіль, яким в даному випадку позивач керує за довіреністю - з правом розпорядження автомобілем, в тому числі продажу автомобіля за встановленим законом порядком, обміну, страхування, передачі в оренду , заставу , зміни номерних агрегатів і повязаних з управлінням вказаного у позові транспортного засобу, зміни вузлів, поїздок за кордон та догляду на митницях і з правом керування автомобілем , та представляти інтереси відповідача в будь - яких установах , підприємствах, організаціях , незалежно від їх підпорядкування та форм власності, з усіх без винятку питань, в тому числі одержувати необхідні документи та довідки, подавати заяви від імені відповідача, знімати вказаний автомобіль з обліку в органах ДАІ, складати та підписувати усі дозволені діючим законодавством договори цивільно - правового характеру, повязані з вищевказаною довіреністю, на умовах та за розсудом представника, отримувати у звязку з цим гроші, представляти інші інтереси довірителя, вказані у довіреності( а.с. 10,11,13). Суд виходить з того, що сама довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, в тому числі і розписка від 02.10.209 року про отримання за спірний і вказаний у позові автомобіль коштів. Повноваження, яке виникає у представника за довіреністю, не порушує його майнових або особистих немайнових прав. Відповідно до ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, може в будь - який час її скасувати. А питання повноважень представника щодо розпорядження автомобілем відповідача відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення і представлюваного позивачем відповідача . Тобто в даному випадку суд не може дійти висновку, що ж мали на увазі сторони у справі або укладення договору купівлі - продажу автомобіля між позивачем та відповідачем за розпискою від 02.10.2009 року( а.с.10) чи представлення позивачем інтересів відповідача відносно необмеженого кола інших третіх осіб щодо прав розпорядження автомобілем позивача за довіреністю від 02.10.2009 року , але все також належним відповідачу на праві власності як на відповідній правовій підставі(а.с.13) до часу закінчення розгляду справи по суті, виходячи зі змісту позову, і без підтвердження позивачем права власності свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ за позивачем. У суду не виникає сумнівів у правомірності володіння позивачем спірним автомобілем, але це не тягне за собою автоматичну зміну права власності на цей автомобіль без встановленого законом порядку оформлення купівлі продажу автомобіля та його державної реєстрації. За вимогами ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згорди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом , які є істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має досягнути згоди. Форма договору передбачена ст. 639 ЦК України, , за ч.3 якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Виходячи з вимог ст.ст. 10,11 ЦПК України, суду не надано жодних доказів , за якими суд мав би визнати право власності за позивачем на вказаний у позові автомобіль , тому що такі угоди купівлі продажу автомобіля не можуть бути посвідченими за рішенням суду, у звязку з їх невідповідністю закону та виходячи також з того, що правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, що має належний статус субєкта цивільного права , юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільно - правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не повинен порушувати відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон, оскільки правочин є дією особи, спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, і попередньо відома на момент виникнення правочину обєктивна неможливість настання правового результату не породжує відповідно у сторін тих чи інших прав та обовязків. Також суд не має права визнати на майно у вигляді автомобіля право власності за іншою особою без виконання необхідних вимог закону, і на яке накладено арешт в забезпечення виконання іншого рішення суду для стягнення заборгованості , тобто суду позивачем пропонується своїм рішенням фактично незаконно зняти арешт з рухомого майна, яке належить юридично відповідачу на праві власності - з метою отримання права власності на вказаний у позові автомобіль як іншою особою( за вимогою-позивачем) з метою виведення його з під арешту, накладеного для забезпечення викання рішення суду, бо арешт накладений державним виконавцем відповідно до закону і не може бути скасованим і в разі накладення арешту іншою уповноваженою державою особою навіть і не з метою конфіскації, тобто підтримані позовні вимоги повязані з вибором невідповідних способів захисту як визначеним законодавством, які обрані позивачем у цій справі. Окрім того, позовні вимоги в частині зняття арешту на автомобіль, який за доводами позивача накладений з метою конфіскації, є фактично неадекватними за відсутністю звязку з запропонованими мірами як забезпечення позову самому предмету позовних вимог, адже доказів про наявність будь-якого рішення про конфіскацію спірного автомобіля суду не надано. Окрім того, ст. 34 закону України « Про дорожній рух» передбачена державна реєстрація транспортного засобу , для автоматичного обліку зареєстрованих транспортних засобів ведеться Єдиний державний реєстр ( закон відвід 30.06.1993 року № 3353- зі змінами та доповненнями), цей законодавчий порядок також повинен бути витриманим і не може бути порушеним у даному випадку і за рішенням суду. На основі викладеного,

Outcome: approved