Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], 14 грудня 1958 року, у Одеському місцевому відділі реєстрації актів громадянського стану зареєстрували шлюб, актовий запис № 4257. Дітей від шлюбу сторони не мають. [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], посилаючись на те, що у 1959 року відповідач був призваний до лав збройних сил, а через деякий час перестав писати листи, пояснивши це втратою почуттів. З того часу сторони ніколи не бачилися та не цікавилась життям одне одного. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON]. В судове засідання сторони не з'явилися, до суду, до судового засідання позивач надала заяву про розгляд справи в її відсутністю, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує, відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню із наступних підстав. Як випливає з матеріалів справи, 14.12.1958 року, [PERSON] та [PERSON] у Одеському місцевому відділі реєстрації актів громадянського стану зареєстрували шлюб, актовий запис № 4257 (свідоцтво про укладення шлюбу ІI-АГ № 749854 від 13.01.1976 року). Шлюб у сторін перший. Від цього шлюбу сторони дітей не мають. [PERSON] просить суд розірвати шлюб з Відповідачем, посилаючись на те, що у 1959 році відповідач був призваний до лав збройних сил і через деякий час перестав писати листи, пояснивши це втратою почуттів. З того часу сторони припинили шлюбні відносини, живуть окремо, не ведуть спільне господарство. Спору про поділ майна, що є сумісною спільною власністю у сторін не має. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. ст. 104-105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу. За таких обставинах, суд дійшов висновку, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше подружнє життя та збереження сім'ї стало неможливим із-за несумісності характерів та різних поглядів на подружнє життя, тому шлюб, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України підлягає розірванню. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 105, 110, 112 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 3-4, 10, 15, 60, 109, 118, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved