Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 16 лютого 2011 року [PERSON] на квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі недійсним, визнати квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі та 1\\3 квартири [ADDRESS], корп.. 1 в м. Одесі обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1\\2 квартири № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі та 1\\6 квартири [ADDRESS], корп.. 1 в м. Одесі, зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні, володінні та розпорядження 1\\2 квартири № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі, шляхом передачі ключів від квартири або надання можливості зробити дублікат ключів. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 11 травня 1993 року позивачці [PERSON], її чоловікові [PERSON] та доньці [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS]. 19 квітня 1997 року чоловік позивачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. 26 вересня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу спільного майна подружжя між ними не виникало, оскільки вони продовжували мешкати разом. 10 квітня 2009 року [PERSON] помер, після чого позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою, в якій повідомила, що квартира № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі є спільної сумісною власністю подружжя, та для її розподілу вона буде звертатися до суду. Не зважаючи на дану обставину 16 лютого 2011 року [PERSON] державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8\\1 в м. Одесі, що безперечно порушує права позивачки, оскільки дана квартира є обєктом права спільної власності подружжя та відповідно 1\\2 квартири належить [PERSON] Також представник позивачки з посиланням на ч. 5 ст. 61 СК України вважала, що 1\\3 частини квартири [ADDRESS], корп.. 1 в м. Одесі, яка належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтво про право власності на житло від 11 травня 1993 року також є обєктом спільної власності подружжя у звязку з чим за [PERSON] необхідно визнати право власності на 1\\6 частину квартири. Крім того, представник позивачки посилалася на те, що [PERSON] після смерті [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою № 34 будинку № 8\\1 по вулиці Ільфа і Петрова в м. Одесі, у звязку з чим представник позивачки просила суд усунути такі перешкоди шляхом зобовязання відповідача передати [PERSON] ключі від квартири або надати можливість зробити дублікат ключів. Представник відповідача позов не визнав. У судовому засіданні посилався на те, що дійсно 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 11 травня 1993 року [PERSON], її чоловіку [PERSON] та доньці [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS]. 19 квітня 1997 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. 26 вересня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Представник відповідача заперечував посилання представника позивача, що після офіційного розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжували разом мешкати у звязку з чим у низ не виникало спору щодо розподілу спільної власності подружжя. Так, в якості підтвердження своєї правової позиції представник послався на те, що 27 грудня 1997 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], у звязку з чим її прізвище було змінено на [PERSON]. Також представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, вважаючи, що право на звернення до суду в частині розподілу спільної власності подружжя у [PERSON] виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто з 26 вересня 1997 року та закінчилося 26 вересня 2000 року, а з даним позов позивачка звернулася тільки у 2011 році, тобто з пропуском строку позовної давності. Представник Одеської міської ради у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Представник Третьої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 11 травня 1993 року позивачці [PERSON], її чоловікові [PERSON] та доньці [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира [ADDRESS]. 19 квітня 1997 року чоловік позивачки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. 26 вересня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 10 квітня 2009 року [PERSON] помер, після чого його рідний брат [PERSON] у встановлений законом шестимісячний термін звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 16 лютого 2011 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким, він як спадкоємець другої черги після смерті [PERSON] успадкував квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. Представник позивачки вважала, що оскільки квартира [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі була придбана [PERSON] 19 квітня 1997 року, тобто у період перебування у шлюбі з [PERSON], вона є обєктом спільної власності подружжя, а тому [PERSON] має право на визнання на нею права власності на 1\\2 частину даної квартири. Однак суд не погоджується з даною позицією виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні було встановлено, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 26 вересня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Під час перебування у шлюбі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 1997 року було набуто право власності на квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі. Правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] регулюються відповідно до норм КпШС України та ЦК України 1963 року. Так ст. 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу,є його спільної сумісною власністю. Ч. 1 ст. 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визначаються рівними. Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС України до вимоги про поділ майна, яке є спільної сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Ч. 1 ст. 80 ЦК України 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. На думку суду право на звернення до суду з вимогою щодо розподілу спільної сумісної власності подружжя у [PERSON] виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто з 26 вересня 1997 року та закінчилося 26 вересня 2000 року. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом не приймаються до уваги твердження представника позивачки, про нібито відсутність спору щодо поділу спільного мана подружжя з посиланням на спільне проживання подружжя після офіційного розірвання шлюбу, оскільки позивачевою стороною взагалі не представлено жодного належного доказу у підтвердження даного факту, а по-друге, дане посилання спростовується фактом укладання шлюбу [PERSON] з [PERSON] При викладених обставинах, суд вважає, що [PERSON] пропущений строк позовної давності щодо вимоги про визнання квартири [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі обєктом права спільної власності подружжя та відповідно й його розподіл. Щодо вимоги про визнання 1\\3 частини кватири № 79 по вулиці Ак. Вільямса, 74, корп.. 1 в м. Одесі, яка належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1993 року є обєктом спільної власності подружжя та у звязку з цим визнання за [PERSON] право власності на 1\\6 частин даної квартири, суд вважає її також не підлягаючій задоволенню, виходячи з наступного. Так, в обґрунтування своєї правової позиції представник позивача посилалася на ч. 5 ст. 61 СК України. Однак суд вважає за необхідне зазначити, що по-перше, як вже зазначалося [PERSON] пропущений строк позовної давності щодо предявлення вимог про поділ спільного майна подружжя, а по-друге зміни до ст. 61 СК України були внесені на підставі Закону України Про внесення змін до статті 61 СК України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, а тому на думку суду дана норма Закону не може бути застосована до даних правовідносин. Вивчивши та дослідивши належним чином завірену копію спадкової справи, яка була відкрита Третьої одеською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого 10 квітня 2009 року [PERSON], суд вважає, що [PERSON] правомірно успадкував, як спадкоємець другої черги квартиру [ADDRESS] і Петрова в м. Одесі, на даний час є її власником, а тому суд не вбачає підстав, що задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та усунення перешкод у володінні, розпорядження та користуванні власністю.

Outcome: dismissed