Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «ХЄМЗ» про стягнення компенсації за затримку виплати заробітний плати та моральної шкоди. У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав заперечення на позов, вимоги щодо стягнення моральної шкоди не визнав. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню та виходить з наступного. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [PERSON] з 02.08.2003 року прийнятий на роботу ДП «ХЄМЗ» на посаду збірника електротехнічних машин та апаратів 5 рівня. Згідно довідки ДП «ХЄМЗ» заборгованість перед [PERSON] з урахуванням компенсації за затримку виплати заробітної плати складає 18540, 27 грн. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. За таких обставин, суд задовольняє позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію за затримку виплати заробітної плати сумі 18540, 27 гривень. Стосовно вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що п.5 ППВС України від 31.03.1995р., № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно ст.237-1 КЗпП України моральну шкоду працівникові відшкодовує безпосередньо роботодавець, якщо наявні такі умови: факт порушення роботодавцем законних прав працівника; працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві звязки, або в нього виникла потреба прикласти додаткових зусиль для організації свого життя; причинний зв'язок між другою і першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення рої законних прав працівника. Як вбачається з позовної заяви, жодного доказу підтверджуючого, що саме діями відповідача завдано моральної шкоди позивачу, в чому проявилась моральна шкода, та наявність причинного зв'язку позивачем не надано. Відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: partial