Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача з проханням стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], до її повноліття, щомісячно, не менше 30% соціальних виплат відповідного віку дитини, визначеної ст.183 СК України «Про внесення змін в Сімейний Кодекс України відносно збільшення розміру аліментів на дітей»від 22 вересня 2005 року за №2901-V1. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20.12.2012 року, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №3327, в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та участі його довірителя, уточнив позовні вимоги позивача, а саме просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення дитиною віку повноліття, у разі неявки в судове засідання відповідача, постановити заочне рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, уточненні позовні вимоги позивача визнає повністю, не заперечує сплачувати аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття, оскільки він є інвалідом ІІІ групи, має задовільний стан здоровя, працює слюсарем-ремонтником на ДП «Укрспецвагон». Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст.174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-АП №026430, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, Україна, актовий запис №483, сторони з 22 вересня 2006 року перебувають у шлюбі (а.с.5). З огляду на ксерокопію свідоцтва про народження, вбачається, що у шлюбі у позивача та відповідача, народилась донька [PERSON], [INFO], (а.с.6). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, відповідач працює слюсарем-ремонтником на ДП «Укрспецвагон», але матеріальну допомогу позивачеві на утримання їх спільної дитини не надає, позивач працює, але її заробітку не достатньо для підтримання дитини в належному фізичному та матеріальному стані. Своїми діями, відповідач порушує свої зобовязання закріплені статтею 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, згідно якої батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. Принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, зазначено, що дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення. В ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27.09.1991 року вказано, що держави-учасники зобовязуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обовязки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В ст.11 цього ж Закону вказано, що сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього, кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків, предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 12 цього закону - виховання в сімї є першоосновою розвитку дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Outcome: approved