Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування 1/2 квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі. Уточнивши позовні вимоги позивачка просить визнати недійсним договір дарування 1/2 квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, укладений між нею та [PERSON] від 24 червня 2004 року і посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий номер 4-3103 та визнати недійсним договір дарування 1/2 квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, укладений 21 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] реєстровий № 1329. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, пояснивши, що позивачка, працюючи в санаторії «Якорь»на посаді офіціантки в 1996 році отримала квартиру, яка знаходилася на території санаторію. Після передачі приміщень по вул. Дача Ковалевського 81 на баланс ЖЄО Київського району м. Одеси, вона отримала документи на право користування квартирою № 25 будинку № 81 корп.»Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі. 15 червня 2001 року разом з сином [PERSON], позивачка [PERSON] приватизували займану квартиру на праві спільної часткової власності. 30 листопада 2001 року позивачка уклала шлюб з [PERSON]. Після смерті її чоловіка в березні 2011 року, дочка від першого шлюбу її чоловіка [PERSON] почала виганяти позивачку з вказаної квартири, посилаючись на ті обставини, що вона є власницею половини вказаної квартири, яку їй подарував батько [PERSON], який раніше отримав в подарунок від [PERSON] зазначену 1/2 квартири. Проте, позивачка завжди вважала, що уклала з чоловіком саме договір довічного утримання, за яким він повинен був доглядати її до смерті. Укладаючи з чоловіком [PERSON] договір довічного утримання, позивачка бажала, щоб чоловік надав необхідну їй допомогу по догляду та утриманню, так як через хворобу не могла у достатній мірі самостійно себе обслуговувати та забезпечувати усім необхідним. Так як чоловік [PERSON]Я зберігав документи самостійно, позивачка після його смерті не знайшла жодного документу на вказану квартиру, та згодом, дізналася що вказані документи є у доньки померлого [PERSON] Позивачка вважає, що порушено її право на житло, так як за договором довічного утримання вона мала право мешкати у спірній квартирі, і саме за таких умов вона погодилася укласти з чоловіком договір довічного утримання, а не як не договір дарування. Відповідачка [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачкою пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмові у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, в рівних частках кожному, належала квартира № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі, на підставі свідоцтва про право власності від 15 червня 2001 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради. 30 листопада 2001 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], актовий запис № 1143, виконаний відділом РАЦС Київського районного управління юстиції. Відповідно до договору дарування від 24 червня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] реєстрований номер 4-3103, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS]. Згідно з договором дарування від 21 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1329, [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS], яка належала йому на підставі договору дарування від 24 червня 2004 року. Судом встановлено, що вказаний договір дарування від 24 червня 2004 року є недійсним з таких обставин. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому іншій стороні (обдарованому) безоплатно майно у власність. Договір, який встановлює зобовязання обдарованого здійснити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Частиною першою ст. 754 ЦК України встановлено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Вбачається, що за своєю правовою природою договір дарування та договір довічного утримання мають схожість, так як обидва опосередковують перехід майна у власність від однієї особи до іншої. Проте, якщо за договором дарування майно переходить до обдарованого безоплатно, то за договором довічного утримання передача майна у власність набувача зобовязує останнього надавати догляд та утримання відчужувачеві. Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи угоди, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання по цільовому призначенню. Позивачка посилається на ті обставини, що вона помилялася щодо правової природи укладеної угоди, її суттєвих умов. З наданих позивачкою [PERSON] доказів вбачається, що дійсно вона мала наміри укласти угоду з чоловіком [PERSON], за якою він би здійснював за нею догляд. Так, восени 2003 року позивачка захворіла. Саме в цей час у неї відбувся інсульт, що підтверджується випискою з історії хвороби, виданою Міською клінічною лікарнею № 1 м. Одеси. А вже влітку 2004 року, вона продовжувала лікування на стаціонарі, лікуючи гіпертонічну хворобу та церебральний атеросклероз, що також підтверджується випискою з історії хвороби, виданою 1 МКЛ м. Одеси. Тобто, вбачається, що позивачка дійсно хворіла, стан її здоровя та похилий вік не надавали їй можливості повністю та самостійно себе обслуговувати. Тому суд приймає доводи позивачки, що вона не тільки мала намір, але і хотіла бути впевненою у тому, що чоловік [PERSON] буде надавати їй догляд до її смерті. Тобто, суттєвим для позивачки при укладанні договору з чоловіком [PERSON] було саме надання їй допомоги та догляду довічно. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності угоди є недотримання в момент здійснення угоди стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першої - третьої, пяток і шостий ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст угоди не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним принципам суспільства, 2) особа, що укладає угоду, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника угоди повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) угода повинна бути спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Укладаючи договір дарування з [PERSON], [PERSON] мала волевиявлення, направлене саме на зобовязання [PERSON] здійснювати за нею догляд. Позивачка не мала намірів саме безоплатно передавати своєму чоловікові право власності на належну їй частку квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі. В даному випадку позивачка [PERSON] неправильно сприйняла умови тієї угоди, яку їй запропонував укласти [PERSON] При цьому суд враховує, що неправильне уявлення позивачки про суть договору стало також результатом дій чоловіка [PERSON], який запевнив позивачку у забезпеченні її догляду зі свого боку, мав наміри тільки отримати право власності на належну позивачці частку у вказаній квартирі. Своїми діями [PERSON] сформулював перекручене уявлення [PERSON] про природу та умови договору дарування від 24 червня 2004 року. Той факт, що [PERSON], сприяв формуванню у позивачки неправильного уявлення про суть та умови договору дарування, свідчить та обставина, що правовстановлюючі документи на належну позивачці частку квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі він зберігав у себе. Отримати інформацію про суть укладеної угоди з чоловіком, позивачка змогла тільки з відповіді КП «ОМБТІ та РОН»від 11 липня 2011 року після звернення до КП «Міська агентство по приватизації житла»з метою отримання дублікатів зниклих правовстановлюючих документів на квартиру. Також з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вбачається, що дійсно [PERSON] хворіла, мала погане самопочуття. Вона не раз скаржилася на свій стан здоровя. Також, вона не раз висловлювалась, що має намір укласти з чоловіком договір за яким він буде її доглядати до смерті. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дійсно під час укладання договору дарування 1/2 квартири № 25 будинку № 81 корп. «Д»по вул. Дача Ковалевського в м. Одесі від 24 червня 2004 року з [PERSON] вона помилялася щодо природу укладеного договору та суттєвих умов такого договору. Вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 21 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1329, укладеного між [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом також досліджено посиланн відповідачки [PERSON] про пропуск строку позовної давності [PERSON] при подачі позову про визнання договорів дарування недійсними до суду. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пленуму ВСУ у п. 28 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»розяснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачка [PERSON] про наявність саме договору дарування, а не договору довічного утримання, довідалася навесні 2010 року, після смерті свого чоловіка [PERSON] під час конфлікту з його донькою [PERSON], що підтверджується зверненням до правоохоронних органів та відповіддю від 11 липня 2011 року КП «ОМБТІ та РОН», наданим на запит КП «Міська агентство по приватизації житла», куди звернулася позивачка з проханням видати дублікати зниклих правовстановлюючих документів на квартиру. Суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial