Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-10 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ нерухомого майна. В позові вказував, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], придбали у власність земельні ділянки в с. Чорногузи Вижницького району , цільове призначення яких для будівництва та обслуговуванням житлового будинку і господарських будівель, площею 0,0615 га., грошова вартість 13736,40 для ведення особистого селянського господарства, -0,0953 га., нормативна грошова оцінка становить 9493, 80 грн.. Загальна сума вартості земельних ділянок 23200,20 гривень. Згідно рішення Вижницького районного суду від 06 вересня 2012 року між ними шлюб розірвано та поділено житловий будинок з належними до нього будівельними спорудами. Вважав, що земельні ділянки являються спільним сумісним майном подружжя,які повинні бути поділенні між ними у вигляді 1\\2 ідеальної частки кожному. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги просив поділити земельну ділянку, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд з кадастровим номером 7320586000:01:002:0767, нормативна грошова оцінка, якої становить,13736 гривень 40 копійок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи повідомлена про місце, день та годину слухання справи належним чином, причину неявки суду не повідомила. Згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Свідок [PERSON] надала суду наступні покази, що відповідач [PERSON] є її дочкою,яка на даний час перебуває в Італії. Стосовно поділу земельної ділянки нічого пояснити не може, оскільки поділ майна, це особисті справи сторін і вона в їх відносини не вмішується. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає встановленим наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено,що згідно рішення Вижницького районного суду від 06 вересня 2012 року між ними шлюб розірвано та поділено житловий будинок з належними до нього будівельними спорудами, розташованого в с. Чорногузи по вул. Шевченка,2-а Вижницького району Чернівецької області. (а.с.3) Згідно державного акту серії ЯМ №520572, земельна ділянка, що розташована в с. Чорногузи Вижницького району , цільове призначення якої для будівництва та обслуговуванням житлового будинку і господарських будівель, площею 0,0615 га. з кадастровим номером 7320586000:01:002:0767, нормативна грошова оцінка, якої становить,13736 гривень 40 копійок, належить на праві власності [PERSON]. (а.с.4). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності на жилий будинок» від 04.10.91р. №7 одночасно з розв'язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Ст. 89 ЗК України передбачено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 20 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.03р. - землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форм власності в разі: г) встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути). Заходи, передбачені затвердженою в установленому порядку документацією із землеустрою, є обов'язковими для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, власниками землі, землекористувачами. Згідно п. «в» ч.1 ст.49 Закону України «Про землеустрій» - проекти землеустрою щодо формування земель комунальної власності територіальних громад і проекти розмежування земель державної та комунальної власності визначають місце розташування і розміри земельних ділянок, що знаходяться у власності фізичних осіб за категоріями земель. Частинами 4, 6, 7 ст.55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріплено їв натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. «є» п.18 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.04р. №7 - учаснику спільної сумісної власності право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч.2 ст.377 ЦК України - якщо житловий будинок розміщений на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі її відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України - при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп.«г» п.18 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.04р. №7 - в разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди. Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України,« вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обґєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 р, , внесено зміни до Сімейного кодексу України, а саме: частину першу статті 57 (майно, що є особистою приватною власністю дружини,чоловіка) доповнено пунктами 4 і 5 такого змісту: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України». Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких обставин суд приходить до висновку , що позов підлягає до задоволенню. Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», відповідно до ст.ст. 13, 41, 51 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 182, 321, 328, 331, 355, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70, 71, 104, 110, 112 СК України,

Outcome: approved