Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-21 00:00:00

02.08.2012 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], Часовоярської міської ради, треті особи [PERSON], Артемівський міський відділ Держкомзему, в якій просила суд постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення Часовоярської міської ради № 44/1 від 27.04.1994 р. про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої за адресою: м. Часів Яр, вул. Недогібченко, 64; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ДН 0241, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 241 від 29.04.1994 р., виданий на імя [PERSON]; визнати за позивачкою право власності на 1/3 частину присадибної земельної ділянки, призначеної для обслуговування будинку та прибудинкової території, розташованої за адресою: м. Часів Яр Донецької області, вул. Недогібченко, 64; стягнути з відповідачки судові витрати. В подальшому, 07.11.2012 року позивачка уточнила позовну заяву та вказала, що вона є одинокою пенсіонеркою, мешкаю сама, проживає на пенсію, достатньо не освічена та має слабке здоров`я. У неї з родичів є дві рідні сестри: [PERSON] та [PERSON] В 1987 року\~ помер батько\~ [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку із господарчими будівлями, спорудами за адресою: вул. Недогібченко, б. 64 у м. Часів Яр Донецької області, який належав йому на праві приватної власності на підставі договору забудови, зареєстрованого в БТІ м.Артемівськ. Вказані будівлі розташовані на земельній ділянці площею 800 кв. м. Позивачка з сестрами прийняли спадщину після смерті батька шляхом звернення до державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Після цього [PERSON] отримала одне свідоцтво про право на спадщину по закону від 23 січня 1988 р., в якому вони втрьох були вказані як співвласники у рівних частках, вказаного будинку з надвірними спорудами. Свідоцтво було видане лише в одному екземплярі в руки відповідачки. Після отримання свідоцтва про право на спадщину [PERSON] привласнила його лише собі, відмовлялась показати його позивачці, тим паче надати його копію, а також відмовлялась реєструвати отримане свідоцтво про право на спадщину по закону у БТІ м. Артемівськ, щоб позивачка не мала можливості ознайомитись з його змістом та отримати у спадок свою частку. З цього приводу між ними виникли сварки та непорозуміння, в наслідок яких вони припинили спілкуватись. Старша сестра [PERSON] хворіє на інсульт і тому залежна від [PERSON], яка є лікарем. З цих причин вона прийняла сторону відповідачки. В першій Артемівській нотаріальній конторі позивачку повідомили, що свідоцтво про право на спадщину по закону було видане одне на трьох і так як свідоцтво не втрачено, а знаходиться у одного із спадкоємців, то нотаріус відмовив мені у видачі його дубліката. На той час я перебувала у повній невідомості стосовно змісту отриманого сестрою Свідоцтва про право на спадщину по закону. [PERSON] заборонила та фізично не допускала позивачку до користування батьківським будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Вона повідомила позивачку, що згідно із змістом Свідоцтва про право на спадщину по закону лише вона є власником будинку та земельної ділянки і тому лише вона має право ними користуватись. Пізніше позивачка дізналась, що у 1994 р. відповідачка [PERSON] звернулась до Часівоярської міської ради з питання приватизації на неї всієї земельної ділянки під спірним будинком. На підставі цього рішення відповідачка отримала Державний акт на право приватної власності на землю. Позивачка не заперечує проти передачі вказаним рішенням земельної ділянки у приватну власність, але вража, що вказана земельна ділянка повинна була передаватись у спільну сумісну власність. Позивачка вважає, що також має право і на земельну ділянку передану під обслуговування вказаного будинку, яку відповідачка приватизувала лише на себе. До того ж, у первісній позовній заяві позивачкою була вказана Часівоярська міська рада в якості відповідача. В теперішній час вона не заявляє до неї позовних вимог тому, шо згодна з її рішенням про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність. Просила суд не залучати Часівоярську міську раду як відповідача для участі у розгляді цивільної справи, а також просила не залучати Артемівський міський відділ Держкомзему в якості третьої особи. Позивачка просила суд постановити рішення, яким поновити строк для подання позовної заяви до суду, визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, серія ДН 0241, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 241 від 29 квітня 1994 р., виданий на ім`я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га., розташовану за адресою: м. Часів Яр вул. Недогібченко б. 64, стягнути з відповідачки на користь позивача понесені мною судові витрати. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог дала аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник позивача у судовому засіданні також позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю та вказала, що позовна заява побудована на обмані та наклепі, оскільки весь період часу позивачка [PERSON] користувалася спадковим майном, а від користування земельною ділянкою позивачка письмово відмовилася та до 2011 року претензій не висувала. Представник третьої особи у судовому засіданні вказав, що позивачка [PERSON] про свідоцтво на право на спадщину знала та отримувала його в 1987 році в нотаріальній конторі, право позивачки користування спадщиною не обмежувалося, від користування земельною ділянкою вона відмовлялася на протязі двадцяти пяти років, заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд \~заслухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 червня 1987 року помер [PERSON], про що Часово-Ярським виконкомом Артемівської міської ради Донецької області був зроблений актовий запис № 134. (а. с. 10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Артемівською нотаріальною конторою спадкоємцями майна [PERSON], є його дочки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях кожна. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з жилого будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: Донецька область, м. Часів Яр, вул. Недогибченко, 64, розташованого на земельній ділянці розміром 800 кв. м. (а. с. 11). З витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП Артемівське БТІвбачається, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Часів Яр Донецької області вул. Недогибченко, 64 зареєстрований за [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частці за кожною. (а. с. 14). Державний акт на право приватної власності на землю серії ДН № 0241 виданий на імя [PERSON] на підставі рішення Часовоярської міської ради від 27 квітня 1994 року № 44/1 площею 1,10 гектарів в межах згідно з планом. Земля передана для присадибної ділянки, акт зареєстровано в Книзі \~записів державних актів на право приватної власності на землю за № 241. (а. с. 15). В судовому засіданні встановлено, що на час видачі державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку діяв Земельний кодекс України 18 грудня 1990 року N 561-XII, відповідно до положень ст. 23 якого, документи, що посвідчують право на земельну ділянку: право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. В статті 30 ЗК України (1990 р.) зазначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 42 ЗК України (1990 р.) порядок розпорядження і використання земельних ділянок громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної (часткової або сумісної) власності. Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленного порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Стаття 43 Земельного Кодексу України (1990 р.) обумовлює захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів та зазначає, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 44 Земельного Кодексу України (1990 р.) порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Порушений порядок розподілу права на земельну ділянку, передбачений ст. ст. 30, 42 ЗК України (1990 р.), виходячи з положень яких земельна ділянка, в разі переходу права власності на частину житлового будинку, може передаватись у власність або надаватись у користування лише всім співвласникам. Передача у власність окремим співвласникам будинку частини земельної ділянки нормами земельного законодавства не передбачена. При цьому, суд також зазначає, що відповідно до п. п. ґ) п. 18 положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, наголошено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільноправових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. Частиною 1 Статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що зважаючи на причини, з яких було пропущено строк позовної давності, суд знаходить їх поважними та вважає можливим поновити позивачці строк для подання позовної заяви до суду, а також позовні вимоги щодо визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, серії ДН 0241, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 241 від 29 квітня 1994 р., та виданий на ім`я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га., розташовану за адресою: м. Часів Яр Донецької області, вул. Недогібченко б. 64 обґрунтовані, основані на законі, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої строни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У даному випадку позивачкою понесені та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору у розмірі 214 грн. 60 коп., звязку з чим ці позовні вимоги також підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved