Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-23 00:00:00

В лютому 2012р. ПАТ «ПУМБ» звернувся в суд до [PERSON] та [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 58 883,99дол.США та 97495,16 гривень; звернути стягнення на предмет іпотеки- квартиру №65 в будинку №59 по вулиці Вокзальній в місті Миколаєві та виселити всіх мешканців, що зареєстровані та проживають у вказаній квартирі та стягнути судові витрати . В огрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 29 серпня 2008 року між ЗАТ „Перший Український [PERSON], правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір № 6820400 з додатковою угодою № 7443113 від 25.02.2009р., за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 44 000,00 доларів США зі сплатою 13,49 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 29 серпня 2018 року. Відповідач в свою чергу, зобовязався сплатити відсотки за користування кредитними коштами та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені договором. З метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед позивачем за вказаним кредитним договором 29.08.2008р. між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно- квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачам на праві спільної часткової власності по 1/2 частці на підставі договору купівлі-продажу. Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, станом на 03.01.2012р., у неї виникла кредитна заборгованість у сумі в сумі 58 883,99 дол. США та 97495,16 гривень, через що банк просить достроково стягнути заборгованість з [PERSON] та звернути стягнення на вказане іпотечне майно, шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною продажу предмету іпотеки на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того просить виселити з вказаної квартири усіх мешканців, що зареєстровані та проживають у квартирі і стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 3219,0 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги зменшив та просив стягнути з відповідача [PERSON]Є кредитну заборгованість в сумі 58 883,99 дол. США і 97495,16 гривень та звернути стягнення на предмет іпотеки- квартиру № 65 в будинку №59 по вулиці Вокзальній в місті Миколаєві, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по ? частці Позовні вимоги щодо виселення осіб, які зареєстровані та мешкають в спірній квартирі просив суд залишити без розгляду. Відповідачі в судове засідання не зявилися, направили для участі у справі свого представника, який позов визнав частково в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, але вважає невірними розрахунки нарахованої банком пені та штрафу. Позовні вимоги в частині звернення стягнення на іпотечне майно не визнав, оскільки вважає, що неможливо стягнути всю суму боргу та одночасно звернути стягнення на єдине житло відповідачів. Просив врахувати, що в спірній квартирі зареєстрована та проживає малолітня дитина, яка не може бути позбавлена права проживання в даній квартирі без згоди служби у справах дітей, а тому просила в частині звернення стягнення на майно відмовити. Ухвалою суду від 09.10.2012р. позовні вимоги позивача про виселення, за заявою представника позивача, залишені без розгляду на підставі п. 5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 6820400 з додатковою угодою № 7443113 від 25.02.2009р., за умовами якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 44 000,00 доларів США зі сплатою 13,49 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 29 серпня 2018 року. А позичальник зобовязалася відповідно до п.1.1 Кредитного договору використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит в порядку та у строки, обумовлені цім договором. Пунктом 1.5 вказаного кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека обєкту нерухомості, який належить позичальнику на праві власності. В забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 29.08.2008р. між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно- трикімнатну квартиру квартиру, загальною площею 66,5 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2195 та накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, реєстровий № 2196/147. За вказаним договором відповідачі передали в іпотеку вищезазначену квартиру, яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожній на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 06.12.2004р. за реєстровим №1501, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 06.12.2004р. за реєстровим № 331717, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 7987288, номер запису 18712 в книзі 108. Пунктом 1.3 Іпотечного договору сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 304\~800 гривень. Однак в цьому пункті зазначили, що сторони згодні з тим, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде звязаний або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмета іпотеки. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. В порушення умов позичальник своїх зобовязань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 03.01.2012р. утворилася кредитна заборгованість у сумі 58 883,99 дол. США та 97495,16 гривень, яка складається з заборгованості: за основною сумою кредиту в розмірі 42 439,92 дол.США; за процентами за користування кредитом в розмірі 16 444,07 дол.США; пені, нарахованої за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів в розмірі 7947,59 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 63 499,65 грн.; штрафу за порушення п.4.3.1 та 4.3.3. в розмірі 30 480,0 гривень та 440 дол.США, що еквівалентно 3515,51 гривень. На підставі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так п.5.2 Кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником строків виконання зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу банка пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення. У відповідності до п.5.5 Кредитного договору за кожен випадок порушення позичальником обовязків, передбачених п.п.4.3.2-4.3.6 кредитного договору, позичальник зобовязаний сплатити на користь банку штраф у розмірі 1% від суми одержаного кредиту. Банком штраф був нарахований за порушення позичальником п.4.3.1 Кредитного договору, а саме за непоновлення дії договорів страхування, та за порушення п.4.3.3 договору, який передбачає надання банку довідок про доходи та інформації, необхідної для визначення фінансового стану позичальника. Пунктом 2 статті 258 ЦПК України встановлено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлений строк позовної давності в один рік. Позивачем пеня та штраф нараховані за період з 03.02.2011р. до 03.01.2012., до суду через пошту банк звернувся в січні 2012р., а тому встановлений для цих вимог строк позовної давності позивачем дотриманий та розрахунок розміру пені та штрафу відповідає умовам договору та вимогам закону. Тому посилання представника відповідачів на неправомірність нарахування неустойки є безпідставними. Згідно ст.ст. 5,6 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцям на праві власності, а передача в іпотеку майна, що є спільною власністю, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі або в частині, встановленої іпотечним договором, включаючи сплату відсотків, неустойки, основної суми боргу та будь якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Також Законом України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи-боржника. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотке майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобовязанням (стаття 11 Закону). Статтями 12, 33 цього Закону передбачені підстави звернення стягнення на предмет іпотеки. Це неналежне виконання боржником основного зобовязання та порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, в тому числі і дострокове виконання основного зобовязання. Реалізація предмету іпотеки здійснюється і за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах і в межах процедури виконавчого провадження. Посилання представника відповідачів на неправомірність одночасного стягнення і кредитної заборгованості і звернення стягнення, тому що таким чином буде проведено подвійне стягнення, не відповідає дійсності, оскільки звернення стягнення на квартиру провадиться з метою погашення існуючої кредитної заборгованості і буде зараховано в рахунок погашення основного зобовязання. Крім того суд враховує той факт, що особа позичальника є відмінною від особи іпотекодержателя та застосовує положення статті 11 Закону України «Про іпотеку». Також суд не погоджується з твердженнями представника відповідачів про те, що зверненням стягнення на квартиру будуть порушені вимоги малолітньої дитини, яка зареєстрована та мешкає в спірній квартирі, оскільки відповідачами не надано доказів на підтвердження проживання такої дитини в зазначеній квартирі та наявності у неї прав на цю квартиру. Суд вважає, що позивач довів своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» містить перелік обовязкових записів, що повинні бути зазначенні в рішенні суду у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Одним з таких є зазначення початкової ціни продажу предмета іпотеки. За приписами ч.6 ст.38 зазначеного закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижче за звичайні ціни на цей вид майна. Хоча сторони по справі й оцінили предмет іпотеки в сумі 304\~800 гривень, однак в пункті 1.3 Іпотечного договору оговорили той момент, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде звязаний або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмета іпотеки. А тому вимоги щодо продажу квартири на прилюдних торгах за початковою ціною продажу предмету іпотеки на підставі проведеної в рамках виконавчого провадження оцінки майна субєктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна є правомірними. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи та оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 3219,0 грн.

Outcome: approved