Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-18 00:00:00

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2012 р., ухваленого у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння в порядку спадкування та зустрічним позовом відповідача до виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, [PERSON], де третя особа КП «ДМБТІ» про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету, про визнання права власності на частину домоволодіння, було частково задоволено вимоги позову [PERSON] та вимоги позову [PERSON]. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.02.2013 р. справу було повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення, оскільки в судовому рішенні не зазначено склад спадкового майна, право власності на яке визнано за кожним з братів в рівних частках. Представник позивача просила суд ухвалити додаткове рішення з приводу вимоги позову про вселення позивача у домоволодіння №32 «а» по вул. Бережній у м. Дніпропетровську. Що стосується виконання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.02.2013 р., то представник позивача просила суд ті обєкти нерухомого майна, які суд визнав такими, що побудовані відповідачем, та визнав за останнім право власності, включити у спільну спадкову масу. Відповідач полагався на розсуд суду; представник відповідача не заперечував проти ухвалення додаткового рішення з приводу вимоги позову про вселення позивача та просив ухвалити додаткове рішення з урахуванням висновку судової експертизи. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі змістом ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Таким чином, оскільки строк на виконання рішення не закінчився, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не було зазначено склад спадкового майна, право власності на яке визнано за кожним з братів в рівних частках, а також не розвязана вимога позову [PERSON] про зобовязання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом вселення його у домоволодіння №32 «а» по вул. Бережна у м. Дніпропетровську та про відшкодування моральної шкоди, вбачаються підстави для ухвалення додаткового рішення. Разом з тим, щодо посилання представника позивача на те, що ті обєкти нерухомого майна, які суд визнав такими, що побудовані відповідачем, та визнав за останнім право власності, необхідно включити у спільну спадкову масу, суд не бере до уваги при ухваленні даного додаткового рішення, оскільки після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення (ч. 2 ст. 218 ЦПК України). Щодо вимоги позову про зобовязання відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення його у домоволодіння №32 «а» по вул. Бережній у м. Дніпропетровську, для суду вбачаються підстави для задоволення даної вимоги, виходячи з приписів ст.ст. 16, 316-319, 321 ЦК України. Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди позивачу в розмірі 5 000,00 грн., то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Підстави для відшкодування моральної шкоди визначені у статті 23 ЦК України; разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Утім, позивач в цій частині (частині вимоги позову про відшкодування моральної шкоди) не виконав обовязок доказування факту спричинення такої шкоди діями відповідача, не навів в чому полягає така шкода, не довів у відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України причинного звязку між шкодою та діями відповідача, не клопотав про забезпечення доказів за умови складнощів в їх отриманні (ст.ст. 133, 137 ЦПК), у звязку з чим суд мав б змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася; оскільки справа розглядалася у позовному провадженні суд позбавлений з власної ініціативи збирати докази.

Outcome: dismissed