Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON]. Будучи батьком, відповідач свідомо не виконує свої батьківські обов'язки, не надає матеріальної допомоги на утримання, не турбується про фізичний та духовний розвиток сина, не цікавиться та не відвідує його, не проявляє батьківської турботи, ухиляється від сплати аліментів. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що доводи, викладенні в позовній заяві є надуманими та безпідставними. Він постійно намагається контактувати з сином, однак представник позивача навмисно перешкоджає у цьому. Вказав, що даний позов поданий з метою наміру позивача вивезти сина на постійне місце проживання за кордон. Представник третьої особи - органу опіки і піклування - Подкаура О.М. визнала обґрунтованими позовні вимоги, підтримала висновок органу опіки та піклування від 01 червня 2012 року № 08-822 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON]. Суду пояснила, що позбавлення останнього батьківських прав, є доцільним та відповідає інтересам дитини. Прокурор у судовому засідання висловив думку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, думку прокурора, дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 11 травня 2006 року, актовий запис № 346. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану м.Рівне 24 вересня 2002 року, актовий запис № 1607, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Законодавство України, яке регулює сімейні відносини визначає, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15 та 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - постанова Пленуму) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В судовому засіданні встановлено, що малолітній [PERSON], з 2008 року постійно проживає з бабусею [PERSON] (матір'ю позивача), а його мати - позивач перебуває за межами України. Дана обставина стверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 0.254-2200\\0/15-13 від 27 лютого 2013 року. Таким чином, суд вважає, що не приймаючи безпосередньої участі у вихованні дитини, твердження позивача про ухилення відповідача від виховання дитини, негативного впливу на психологічний і моральний стан дитини, свідомого уникнення від здійснення дій на виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкування з дитиною, не виявляння інтересу до внутрішнього світу дитини є безпідставними. Також, не заслуговують на увагу, доводи представника позивача [PERSON] про негативну поведінку відповідача. Останній не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності за неправомірні дії щодо дитини, не вчиняв їх, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває. Судом не встановлена винна поведінка відповідача, його свідоме нехтування своїми батьківськими обов'язками. Дії відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання і можливості виховувати сина. З'ясувавши обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі склались неприязні відносини, а малолітній син став заручником конфлікту батьків. З цих же підстав суд не погоджується з висновком органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] і вважає, що такий висновок не є достатньо обґрунтованим. Працівниками органу опіки і піклування не з'ясовано чи мав (має) відповідач реальну можливість, за тих обставин, які склались, спілкуватись вільно з дитиною. Крім того, слід наголосити, що питання позбавлення [PERSON] батьківських прав розглядалось на засіданні комісії майже рік тому - 30 травня 2012 року. Положеннями п. 18 постанови Пленуму визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відтак, суд приходить до висновку про необхідність попередити відповідача стосовно зміни свого ставлення до виховання дитини та покладення на орган опіки та піклування обов'язку контролю за виконанням останніми батьківських обов'язків. Оскільки в судовому засіданні не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, свідомо нехтуючи ними, а також враховуючи ставлення батька до сина, суд вважає, що підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина немає. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує положення ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року, якою визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. На підставі ст. ст. 150, 151, 155, 164 СК України,

Outcome: dismissed