Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що позичив відповідачу кошти в сумі 2500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ на 12.01.2012 року становить 19974,50 грн. Одержання зазначеної суми відповідачем підтверджується його розпискою від 01.09.1996 року, в якій він зобовязується повернути кошти 01.12.1996 р. з виплатою процентів щомісячно в розмірі 15%. Повернути кошти в добровільному порядку відповідач не хоче і тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з відповідача на його користь 19974,50 грн. основного боргу та судові витрати по справі. В ході розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог покликаючись, як на підставу для задоволення своїх вимог на ст.1048 ЦК України та просив стягнути з відповідача на його користь також проценти за користування позикою в сумі 48965 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, покликаючись на викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог підстави. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, покликаючись на те, що повернув позивачу основний борг, однак на підтвердження даної обставини належних доказів у нього не має. Крім того вказав, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 01.09.1996 року позивач позичив відповідачу 2500 доларів США. На підтвердження позики [PERSON] підписав розписку, що посвідчує передачу йому грошової суми та вказав строк повернення боргу 01.12.1996 року. Оскільки відповідач не подав відповідних доказів на підтвердження того, що повернув борг в повному розмірі, то заборгованість не була спростована. Суд вважає, що позовні вимоги заявлені до [PERSON], в частині стягнення боргу, ґрунтуються на законі. Вимогу позивача, щодо стягнення з відповідача процентів за користування позикою, згідно облікової ставки НБУ та процентів передбачених в розписці від 01.09.1996 року, тобто проценти за користування грошовими коштами за договором позики в сумі 48965 грн., суд рахує необґрунтованою. Оскільки, ч. 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи, то до зазначених правовідносин, які виникли в 1996 році, не можуть бути застосовані норми ЦК України, які набрали чинності лише з 1 січня 2004 року і немає підстав для застосування ст.1048 ЦК України (2004 р) та задоволення позову в цій частині. Згідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Суд, враховуючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, вважає за вірне застосувати позовну давність. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що неповернення відповідачем коштів в зазначений в розписці строк, а саме 01.12.1996 року - є днем, коли особа довідалась про порушення свого права і з цього часу починається перебіг позовної давності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] не спростували початок перебігу позовної давності 01.12.1996 р. та не підтвердили поважності пропуску строку позовної давності, тому посилання представника позивача на те, що [PERSON] не пропустив строк на звернення до суду є необґрунтованим. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed