Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів із [PERSON] посилаючись на те, що вони перебували у шлюбі, від якого з відповідачем народився син [PERSON], [INFO] на утримання котрого до досягнення вісімнадцяти років відповідач виплачував аліментні зобовязання. Оскільки син сторін навчається у Дрогобицькому нафтовому технікумі та відповідач не надає належної та необхідної матеріальної допомоги, хоча має в тому зобовязання і можливість, тому позивач просила присудити до стягнення в судовому порядку аліменти на утримання дитини на час навчання в розмірі ј частки від заробітку(доходу) відповідача щомісячно і до закінчення сином [PERSON] навчання. У судовому засіданні позивач [PERSON] у підтримання своїх вимог посилалася на обставини, викладені у зверненні до суду. Відповідач [PERSON] по суті власних пояснень позов визнав частково і пояснив, що фактично надавав і надає матеріальну допомогу на утримання сина, котрий періодично і, зокрема, на даний час проживає із ним; отримує самостійно кошти за виробничу практику. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, зясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими суду доказами, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів слід задовольнити частково, - виходячи з наступних підстав: Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них народився син [PERSON], [INFO], котрий на даний час є вже повнолітнім та перебуває на утриманні позивача. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. ст. 3, 6 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 199 ч. 1 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. За законодавством України батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. Тому, аналізуючи зібрані докази, пояснення позивача і відповідача, слід присудити стягувати аліменти з часу звернення позивача до закінчення навчання, як передбачено Сімейним кодексом. Згідно виданої Дрогобицьким нафтовим технікумом довідки №238 від 18.07.12р. відомо, [PERSON] там навчається і не перебуває на повному державному забезпеченні; термін завершення навчання 30.06.2013 року. У судовому засіданні під час розгляду цивільної справи встановлено, що [PERSON] частково виконував обовязок по утриманню повнолітнього сина, а також брав участь у його вихованні в час, коли той продовжує навчання. Однак, дані обставини не були істинними, що потягнуло звернення позивача до суду із спором про стягнення аліментів. У звязку з цим суд надає віри позивачу [PERSON] в тому, що фактично на утримання сина [PERSON] на час навчання саме нею використовувались та затрачалися значні кошти на утримання повнолітньої дитини: на харчування, одяг, при необхідності на лікування та інші потреби, але про це документально підтвердити їй складно, оскільки фактично не збирала доказів. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із пояснень відповідача при зясуванні обставин справи установлено, що він не згідний із позовом, так як фактично утримував сина та надалі утримуватиме, коли він перебуватиме із ним. [PERSON] офіційно працює, відповідно отримує середньомісячний дохід у межах від дванадцяти до вісімнадцяти тисяч гривень. Позивач [PERSON] працює, однак, також має нерегулярний дохід, що в середньому на один місяць становить в межах від однієї тисячі до тисячі сто гривень. Як безспірно із пояснень відповідача та позивача встановлено, що син сторін [PERSON] безпосередньо отримав за червень та липень місяці поточного року понад шість тисяч гривень за практику на виробництві, аналогічно повинен отримати кошти за серпень і так щомісяця до середини жовтня; із листопада продовжить навчання; також має на меті заощадити кошти, щоб придбати власну автомашину. Статтею 183 Сімейного кодексу України регламентовано, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Тому, аналізуючи наведене, пояснення сторін, враховуючи інтереси вже повнолітньої дитини сторін, що продовжує навчання, обставини при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу, суд прийшов до висновку в необхідності присудити стягувати аліменти в розмірі по 1/6 частці від заробітної плати (доходу) з відповідача щомісячно на утримання сина [PERSON] до закінчення ним навчання включно до червня 2013 року з часу предявлення такого позову. Відповідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При присудженні такої суми і частковому задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу пояснень сторін, представлених документів. Під час провадження в справі та під час судового розгляду відповідач [PERSON] не звертався із клопотанням про доказування та не довів суду, що належним чином добровільно надавав кошти на утримання дитини (аліменти) у сумі, достатній для задоволення її розумних потреб; що може бути звільненим від обовязку утримувати сина. Відтак, за рішенням слід присудити до стягнення щомісячні кошти (аліменти) з [PERSON] в користь [PERSON] з 30.07.2012р. на утримання дитини, розяснивши сторонам, що визначений розмір аліментів може бути згодом збільшений чи зменшений (припинений) судом на вимогу платника або одержувача аліментів. У звязку з таким вирішенням між сторонами спору, відповідно до встановленого порядку розподілу судових витрат такі підлягають стягненню з відповідача [PERSON] у розмірі 214,6грн.

Outcome: partial