Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-25 00:00:00

Позивачка в серпні 2012 року звернулася до суду з позовом і просить визнати її право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], власником якої є відповідач. Посилається в позові на те, що на початку 2007 року вона оселилася в спірну квартиру за пропозицією та згодою відповідача, з яким проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу, разом зі своїм сином [PERSON] На той час вона та син були співвласниками квартири [ADDRESS]. 28.02.2007 року відповідач, який діяв від її імені та від імені її сина, на підставі виданих ними довіреностей продав належну їм на праві власності квартиру, а отримані від продажу квартири за договором 395 000 дол. США їм не повернув до цього часу та не стримав своєї обіцянки щодо їх реєстрації в спірній квартирі. Місце знаходження відповідача їм на даний час невідомо і в спірній квартирі він після продажу належної їм на праві власності квартири не проживає. Виходячи з того, що внаслідок дій відповідача вона з сином залишилася без житла,просить задовольнити позов. Представник позивачки подав до суду заяву, якою просить розглядати справу в його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Представники відповідача в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставили. Після першого отриманого судового повідомлення, представники відповідача судові повістки з поштового відділення не витребували і вони повернулися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в звязку з закінченням терміну зберігання. Виходячи з цього та вимог ст.77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивачки, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, виходячи з наступного. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч.ч.1,2 ст.405 кодексу члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення,яке вони мають право займати, визначається його власником. Встановлено, що відповідач на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 01.02.2002 року є власником квартири [ADDRESS]. / а.с. 6 7 / З матеріалів справи вбачається, що позивачка оселилася в спірній квартирі як член сімї її власника-відповідача в справі, на початку 2007 року за згоди відповідача, вела з ним спільне господарство. На той момент вона та її син [PERSON] були співвласниками квартири [ADDRESS], загальною площею 81, 4 кв.м., в т.ч. житловою 50, 5 кв.м. На підставі договором купівлі-продажу від 28.02.2007 року відповідач, який діяв від імені позивачки та її сина, як співвласників квартири на підставі виданих ними довіреностей, продав належну їм на праві власності квартиру, а отримані від продажу квартири за договором 395 000 дол. США присвоїв та зник з місця проживання. / а.с.4 5 / На даний момент позивачка разом з сином продовжує проживати в спірній квартирі, несе всі витрати по її утриманню, які випливають з договору найму та закону. Місце знаходження відповідача тривалий час невідоме. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 01.10.2012 року стягнуто з відповідача на користь позивачки 3 157 037гр. 50 коп. шкоди, завданої внаслідок присвоєння коштів, виручених від продажу належної їй на праві власності квартири. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В ст.391 цього кодексу зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Будь-якої інформації щодо порушень права власності відповідача на спірну квартиру з боку позивачки в розпорядженні суду немає і з будь-якими позовами відповідач за захистом своїх порушень, або можливих порушень його прав з боку позивачки, не звертався. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги , що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки ( реєстрації) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Тобто визначальним моментом набування права на житло є не прописка, а факт проживання. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивачка набула права на користування спірним жилим приміщенням, в яке вселилася в установленому законом порядку, постійно проживає в цьому приміщенні на протязі тривалого часу, виконує обов?язки наймача цієї квартири в звязку з тривалою відсутністю власника, які випливають з договору найму жилого приміщення, а тому її вимоги є обґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved