Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-03 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом в якому зазначає, що відповідно до технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 9827) чоловіку позивачки [PERSON] належить ? частина жилого будинку за адресою [ADDRESS], що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Комунальним підприємством Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризаціїЖитомирської обласної ради. Частина будинку була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки побудована за час їхнього спільного сімейного проживання під час перебування у шлюбі. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ЯР № 131163 виданого Житомирським обласним відділом юстиції 09.01.1956 року про що в книзі записів актів громадського стану зроблено відповідний актовий запис за № 4 та договором № 233 від 10.06.1955 року про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на імя [PERSON]. 09.11.2004 року [PERSON] та [PERSON] було складено заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. Згідно даного заповіту, на випадок смерті [PERSON] та [PERSON] зроблено розпорядження, що все майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде ним належати на день смерті та на що вони будуть мати право заповіли сину [PERSON]. Так як, [PERSON] був тяжко хворий даний заповіт було посвідчено на дому за адресою [ADDRESS]. Зі слів позивачки нотаріусом не було розясненого ніяких наслідків складання цього заповіту. 30.05.2007 року чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.06.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. Після чого позивачка дізналася, що не може відчужити належну їй частку будинку, так як заповіт може бути відмінено тільки при житті і згоди подружжя. Як зазначає позивачка, перед складанням заповіту нотаріус зобовязаний був розяснити їм правові наслідки такого заповіту, чого не зробив, а тільки зазначив у заповіті що розяснено зміст ст. ст. 1241, 1307 ЦК України. Однак, в заповіті не відмічено, в чому саме полягає зміст вищезгаданої норми. Також нотаріус не розяснив наслідки складання такого заповіту, а саме, що даний заповіт може бути скасовано лише за заявою обох заповідачів зробленої за життя. Відповідно до п. 170 інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, позивач не може скасувати даний заповіт, а отже при житті розпорядитися належним їй майном. Даний заповіт на день смерті [PERSON] у нотаріуса не змінений і не скасований. Відмовитися від заповіту складеного подружжям разом, як зазначає позивачка, не може, оскільки таке може бути реалізовано лише у тому разі, коли живими є і дружина і чоловік. Після смерті одного з подружжя другий з них не має права скасувати чи змінити заповіт. На даний час позивач не має права оформити свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, а відповідач маючи заповіт не може вступити в спадкові права, оскільки з метою забезпечення спільного заповіту подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, яка є обєктом заповідальних розпоряджень. Лише після смерті позивачки відповідач згідно даного заповіту зможе оформити свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Враховуючи вказаний заповіт позивачка не має права розпоряджатися не лише часткою померлого чоловіка, але й після його смерті й своєю часткою у такому майні. Тому позивачка просить визнати заповіт від 09.11.2004 року , реєстровий номер № 575, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу недійсним. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили позов задовольнити повністю. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.11.2004 року [PERSON] та [PERSON] було складено заповіт, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу. Згідно даного заповіту, на випадок смерті [PERSON] та [PERSON] зроблено розпорядження, що все майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде ним належати на день смерті та на що вони будуть мати право заповіли сину [PERSON] (а.с.5). 30.05.2007 року чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.06.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.13). Відповідно до ст. 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному засвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що при складанні заповіту не було розяснено особливості заповіту подружжя, зокрема наслідки смерті одного з подружжя щодо можливості розпоряджатися своїм майном. Якби позивачу було відомо про такі обмеження в користування майном, то такого правочину не було. Як вбачається з заповіту, нотаріусом дійсно було розяснено зміст ст. 1241, 1307 ЦК України, однак не було розяснено зміст ст. 1243 ЦК України, зокрема щодо обмеження прав на розпорядження майном подружжя. Отже, суд приходить до висновку, що вданому випадку має місце помилка зі сторони позивачки щодо її прав та обовязків по відношенню до свого майна після смерті чоловіка. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статі 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст.215 ЦК України недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що позивач помилялася на час складання заповіту щодо наслідків смерті чоловіка, зокрема встановлення обмеження на розпорядження спільним майном, суд з метою відновлення порушених прав позивача вважає за необхідне задовольнити позов повністю та визнати заповіт недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved