Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Харківська міська рада, Комінтернівський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право на проживання в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно свідоцтва про право власності від 11.10.1999, виданого Комінтернівською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.09.1999 №240-1, йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] Вказує, що з 23.02.1990 він перебував у шлюбі з [PERSON]. 31 серпня 1991 року шлюб між ними розірваний. Також вказує, що після розірвання шлюбу та повного припинення сімейних відносин, оскільки він тривалий час не створював нову сім'ю та постійно перебував у відрядженнях, то маючи на праві особистої приватної власності квартиру №51 він тільки усно дозволив відповідачці короткий час проживати в одній з кімнат квартири не дозволяючи реєструвати місце проживання (прописуватися) у квартирі та не укладав з нею договору найму (оренди) кімнати або квартири. Проте , в подальшому йому стало відомо, що 11 лютого 2003 року без його згоди та відома було зареєстроване місце проживання відповідачки у його квартирі. Склад зареєстрованих осіб та реєстрацію місця проживання відповідачки підтвердив поквартирною карткою. Також позивач зазначає, що не бажає щоб позивачка залишалася зареєстрованою у його квартирі, адже квартира перебуває у його особистій приватній власності, та ніяких сімейних відносин між ними немає, оскільки вони чужі люди. Та обставина, що відповідачка перебуває зареєстрованою у його квартирі порушує право власності. Зазначає, що 11 лютого 2011 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], яка проживає в його квартирі разом з ним. Наявність сторонньої особи, яка зареєстрована в квартирі та яка може в будь-який час потрапити в квартиру порушує право власності позивача та право його дружини на користування квартирою, створює перешкоди у користуванні квартирою. Не будучи дружиною та членом його сім'ї , відповідачка не має права на проживання в квартирі, що належить позивачу на праві особистої приватної власності. Також в обґрунтування позовних вимог вказує, що у відповідачки не було та немає жодної правової підстави бути зареєстрованою у квартирі позивача та мати право на проживання, оскільки договору найму (оренди) квартири або кімнати в квартирі він з нею не укладав, письмової згоди на її реєстрацію не давав, будь-яких договорів на право користування чужим майном відповідачкою не укладав. Рішень суду щодо встановлення для неї сервітуту також не існує. У судовому засіданні позивач [PERSON], його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON],її представник [PERSON] проти позовних вимог заперечували. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача надав рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2011 по справі №2-281/11, яким [PERSON] була вселена у квартиру [ADDRESS], у зустрічному позові [PERSON] відмовлено. Третя особа [PERSON] надала заяву, у якій позов підтримала, просила його задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Представник третьої особи- Харківської міської ради в судове засідання не з?явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи- СГІРФО Комінтернівського РВ ХМУ ГУ МВСУ в Харківській області в судове засідання не з??явився, просив розглядати справу у відсутність представника , рішення ухвалити відповідно до чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 11.10.1999, виданого Комінтернівською районною радою м. Харкова на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної ради м. Харкова від 21.09.1999 №240-1, позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] Матеріалами справи встановлено, що з 23.02.1990 року [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] 31 серпня 1991 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу Московським відділом РАЦС м. Харкова зроблено запис № 1263. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу [PERSON] не дозволяв відповідачці реєструвати місце проживання (прописуватися) у квартирі та не укладав з нею договору найму (оренди) кімнати або квартири і цей факт відповідачка в судовому засіданні не спростовувала. Крім того не спростовувався і той факт, що сторони ніяких сімейних відносин не підтримували. Як вбачається з поквартирної картки форми «Б» [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 11.02.2003 року. Судом також встановлено, що 11 лютого 2011 року позивач зареєстрував шлюб з [PERSON], яка проживає в його квартирі разом з ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Частиною 1 статті 405 ЦК України, передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, особа має право користуватися житлом тільки якщо особа повинна бути членом сім'ї власника житла; особа повинна проживати разом з власником житла. Відповідачка не надала суду належних доказів на підтвердження законних підстав її проживання, а тільки сам по собі факт її реєстрації (прописки) не є підставою та не дає їй права користуватися житлом, власністю іншої особи. Як доведено матеріалами справи, відповідачка перестала бути членом сім'ї позивача як власника житла та перестала проживати разом з ним ще з 1991 року, а тому не можна вважати що вона має право користуватися квартирою, оскільки відсутні дві обов'язкові умови (бути члени сім'ї власника житла та проживати разом з ним) лише при наявності яких можна вважати, що особа має право користуватися житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Тобто, положення цієї статті унеможливлює набуття відповідачкою самостійного права на квартиру, у тому числі на користування нею. Оцінивши у сукупності з іншими доказами надану представником відповідачки копії рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2011 по справі №2-281/11, яким [PERSON] була вселена у квартиру [ADDRESS], а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено, суд приходить до наступного. Під час розгляду справи №2-281/11 [PERSON] заявив зустрічний позов з позовними вимогами, а саме: 1. Зобов'язати відповідача [PERSON] знятися з реєстраційного обліку у спірній квартирі; 2. У разі відмови відповідачки добровільно знятися з реєстрації у належній позивачу квартирі, зобов'язати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зняти [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі. Про передчасність вищевказаних позовних вимог свідчить те, що у самому тексті рішення від 02.08.2011 по справі №2-281/11 суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог вказав, що «позивач за зустрічним позовом [PERSON] в уточненій позовній заяві не ставив питання про втрату права користування житловим приміщенням. Обставини, які встановлені судом за позовом [PERSON] не є такими, які є підставою для зняття з реєстрації місця проживання, інших підстав для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] немає». Отже вирішальною підставою у тому, що був задоволений первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову було відмовлено, стало саме те, що [PERSON] в уточненій позовній заяві не ставив питання про втрату права користування житловим приміщенням [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.08.2011 не можна вважати преюдиційним, оскільки воно не вирішило та не встановило обставин, що вказані у позові заяві в розглядуваній судом, а в самому рішенні прямо вказано на можливість подачі позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право на проживання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони перебували у шлюбі, разом за спільні кошти купували квартиру [ADDRESS]. Навіть після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сім?я. Пояснення, надані свідком не стосувалися предмету доказування по цій справі та не доводять обставин на які відповідачка посилається як на підставу своїх заперечень, а тому позовних вимог не спростовують. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки права члена сім'ї власника є похідними від того, чи є особа членом сім'ї власника та чи проживає разом з ним, то з припиненням проживання разом з ним та переставши бути членом сім'ї власника, припиняється право на користування житлом. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 роз'яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами і наймачем певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідачка не довела того, що був дотриманий встановлений порядок при її вселенні (реєстрації місця проживання), зокрема: чи була письмова згода на це власника житла, а навпаки підтвердила, що вона не укладала договору найму (оренди) житла. Таким чином, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є законними, обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Одночасно, з відповідачки відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача сплачені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved