Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-19 00:00:00

28.01.2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.01.2004 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що договір оренди був укладений з грубим порушенням норм чинного законодавства України, зокрема, ст.ст. 15, 32, 33 Закону України «Про оренду землі» щодо не зазначення та неузгодження сторонами всіх істотних умов договору, обмеження права орендодавця на дострокове розірвання договору з його ініціативи, а також порушення умовами договору встановленого законом порядку укладення договору оренди землі на новий строк. Крім того, позивач вказує, як на підставу розірвання цього договору за рішенням суду, на порушення відповідачем умов договору по сплаті орендної плати. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просить суд також розірвати додаткову угоду від 28.02.2008 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2006 року. Позивач в судове засідання не зявився, до суду надіслав лист про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки від 01.01.2004 року, який позивач просить розірвати, розірваний за згодою сторін на підставі угоди від 01.03.2006 року про розірвання договору оренди землі від 01.01.2004 року. Стосовно додаткової угоди від 15.02.2008 року до договору оренди землі від 01.03.2008 року представник відповідача вказує на те, що вона не була зареєстрована у встановленому законом порядку, тобто її форма свідчить про нікчемність такої угоди, а тому розірвати її неможливо і просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, до суду надійшов лист начальника відділу Держземагенства у Пирятинському районі Полтавської області про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, при вирішенні справи по суті третя особа покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,5863 га., яка розташована на території Сасинівської сільської ради, Пирятинського району, Полтавської області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №615097 (а.с. 11-12). 01.01.2004 року між сторонами у справі був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки за умовами якого орендар зобовязався вносити орендну плату в розмірі 1,5% від вартості земельної ділянки щорічно, що становить 689,18 грн. 1/12 часткою щомісячно (а.с. 5-6). Як вбачається з матеріалів справи, зазначений вище спірний договір оренди землі був розірваний за згодою сторін на підставі угоди від 01.03.2006 року про розірвання договору оренди землі від 01.01.2004 року. За наведених умов позовні вимоги про розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку, враховуючи, що цей договір вже розірваний сторонами за взаємною згодою, не підлягають до задоволення. 01.03.2006 року між сторонами у справі був укладений договір оренди зазначеної вище земельної ділянки за умовами якого орендар зобовязався вносити орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен рік оренди, що становить 713,22 грн. шляхом виплати готівки орендодавцеві через касу орендаря два рази на рік по 50% річної орендної плати до 31 серпня та 31 грудня поточного року. Позовні вимоги щодо розірвання договору оренди земельної ділянки від 01.03.2006 року позивачем не заявлялись. 28.02.2008 року сторони підписали додаткову угоду до договору оренди землі від 01.03.2006 року, якою, зокрема, був збільшений розмір орендної плати до 2% від вартості земельної ділянки щорічно, а також передбачено можливість виплати орендної плати в натуральній формі (продукцією виробленою орендарем) за взаємною згодою сторін (а.с. 10). Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час підписання зазначеної угоди, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час розгляду справи, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. З викладеного вбачається, що як на момент підписання сторонами наведеної вище спірної додаткової угоди так і на час судового розгляду справи цей правочин підлягав державній реєстрації, при цьому, зі змісту та форми вказаної додаткової угоди вбачається, що вона не була зареєстрована у встановленому законом порядку. Як розяснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. З наведеного вбачається, що додаткова угода підписана сторонами 28.02.2008 року не є укладеною, а тому вимоги про її розірвання є не обґрунтованими та безпідставними і не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. 11.06.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.03.2006 року, якою, зокрема, п. 9 договору оренди викладено у новій редакції наступного змісту: «Орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, шляхом виплати готівки Орендодавцеві через касу Орендаря у строки, передбачені пунктом 11 цього Договору, з якої підлягає утриманню до бюджету сума податку з доходу фізичних осіб». Позовні вимоги щодо розірвання додаткової угоди від 11.06.2009 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2006 року позивачем не заявлялись. При цьому, суд на підставі положень ст.ст. 651, 782, 792 ЦК України, ст.ст. 93, 96, 141 ЗК України ст.ст. 13, 21, 22, 24, 32 Закону України «Про оренду землі» встановив факт додержання відповідачем вимог чинного законодавства України, умов договору оренди землі від 01.03.2006 року і додаткової угоди від 11.06.2009 року до договору оренди землі від 01.03.2006 року щодо сплати орендної плати. Як вбачається з наданих представником відповідача завірених копій карток рахунків та відомостей про виплату грошей в межах строків позовної давності з 2010 року по 2012 рік включно, розрахунки з позивачкою по оплаті орендної плати проводились систематично, у відповідності до вимог договору оренди землі від 01.03.2006 року і додаткової угоди від 11.06.2009 року до договору оренди землі від 01.03.2006 року Стосовно посилань позивача на порушення при укладенні договору від 01.01.2004 року та додаткової угоди від 28.02.200 року ст.ст. 15, 32, 33 Закону України «Про оренду землі» щодо не зазначення та неузгодження сторонами всіх істотних умов договору, обмеження права орендодавця на дострокове розірвання договору з його ініціативи, а також порушення умовами договору встановленого законом порядку укладення договору оренди землі на новий строк, суд приходить до висновку, що оскільки спірний договір оренди землі розірваний за згодою сторін, а спірна додаткова угода до нього, відповідно до вимог чинного законодавства України є неукладеною, будь-які підстави для розірвання цих правочинів не можуть розглядатись судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed