Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-16 00:00:00

У березні 2012 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ «Ерсте Банк»про визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 24 червня 2008 року між нею та ВАТ «Ерсте Банк»(ВАТ «Ерсте Банк»було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк», який є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Ерсте Банк») було укладено кредитний договір № 014/9352/2/18479, відповідно до якого банк надав їй грошові кошти в розмірі 80000 доларів США строком до 23 червня 2028 року зі сплатою 12,5 % річних. Зазначає, що надання банком грошових коштів в іноземній валюті є валютною операцією, яка відповідно до Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»потребує наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Такої ліцензії у ПАТ «Ерсте Банк»немає. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір № 014/9352/2/18479 від 24 червня 2008 року, укладений між ВАТ «Ерсте Банк»та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала. Пояснила суду, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону. Видача кредиту в іноземній валюті є законодавчо обґрунтованою. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275 ПАТ «Ерсте Банк»отримав банківську ліцензію № 224 на право здійснення банківських операцій та Дозвіл з додатком № 224-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»з додатком, а саме на операції з валютними цінностями в частині залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Зазначений дозвіл є Генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 червня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір № 014/9352/2/18479 (а.с. 10-13). ВАТ «Ерсте Банк»було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Ерсте Банк», який є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Ерсте Банк». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в т.ч. надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам, та відповідно вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті. Посилання позивача на відсутність у банку індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій як на підставу для задоволення позову не ґрунтуються на законі. У підпунктах «в», «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»зазначено, що індивідуальної ліцензії потребує така операція, як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Чинним законодавством не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483), використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМ України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Вбачається, що наявність відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України у відповідача для здійснення кредитних операцій у валюті (а.с. 50-53) не суперечить вимогам чинного законодавства України. З огляду на наведене, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову.

Outcome: dismissed