Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод в користування майном шляхом виселення відповідача. Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку, в який з 2007 року вселився відповідач з умовою, що поживе до моменту продажу будинку, проте, відповідач на вимогу позивача не звільняє приміщення, намагався через суд відібрати будинок, на письмові вимоги позивача про виселення не реагує, чим порушує право позивача щодо належного користування та розпорядження будинком. З огляду на вищенаведене, просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити, постановивши заочне рішення. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце слухання справи належним чином повідомлений шляхом направлення повісток та телеграм. Відповідач двічі направляв заяви про відкладення справи (від 09.11.2012 та від 26.11.2012 року), проте, причини неявки, зазначені в них, не підтверджені доказами та визнані судом неповажними. Заперечень відповідачем до суду так і не надано. Відповідно до ч.4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та заслухавши показання свідків, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку №17 по вул. Шевченка в с. Фастівка Білоцерківського району Київської області житловою площе. 46,5 кв.м., що підтверджується дублікатом договору дарування житлового будинку від 20.01.2003 року та реєстраційним написом Білоцерківського бюро технічної інвентаризації за №295 від 20.01.2003 року. За його згодою в 2007 році в будинок вселився [PERSON], при вселенні якого була досягнута домовленість щодо обовязку виїхати з будинку у випадку його продажу. Позивач в червні та в серпні направив відповідачеві письмові вимоги звільнити будинок, проте відповідач добровільно виїхати відмовився. Як встановлено згідно акту від 26 червня 2012 року про встановлення фактичного місця проживання, складеного сусідами в присутності сільського голови [PERSON], та інформації, наданої Фастівською сільською радою за №2-14-71 від 22.08.2012 року, [PERSON] не зареєстрований, однак проживає за адресою [INFO] з 13.01.2007 року. Вказане підтверджується і поясненнями самого [PERSON] при розгляді справи за його позовом до [PERSON] про визнання усного договору купівлі-продажу будинку з відповідачем дійсним та визнання права власності на будинок. Як вбачається з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2011 року та ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 05.04.2012 року, в 2011 році [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання усного договору купівлі-продажу будинку з відповідачем дійсним та визнання права власності на будинок, однак рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.12.2011 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, позивачу відмовлено в задоволенні позову за його необґрунтованістю. Судом встановлено, що розписка [PERSON] від 25.10.2011 року, адресована сільському голові с. Фастівка, підтверджено намір [PERSON] після виготовлення необхідної документації купівлі-продажу житлового будинку 317 по вул. Шевченка в с. Фастівка передасть [PERSON] 16000 грн. після оформлення договору купівлі-продажу даного будинку. Як встановлено рішеннями судів, письмового договору сторони не укладали. Як свідчать показання свідка [PERSON], відповідач дійсно проживає в будинку позивача, він мав намір придбати цей будинок, проте, чи укладався сторонами договір купівлі-продажу, свідку не відомо. Свідок [PERSON] зазначив, що відповідач проживає в будинку з 2007 року, добровільно з будинку не виїжджає, погрожує позивачеві, придбати будинок наразі наміру немає. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.ст. 379-382 ЦК України, обєктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки судом встановлено, що сторонами не укладено договору купівлі-продажу будинку, чи попереднього договору купівлі-продажу будинку, сам факт того, що відповідач проживає в будинку позивача і на його вимоги виселитись не реагує, обмежує законні права власника будинку щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved