Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-22 00:00:00

13.11.2012 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 8007,94 грн., завданих відповідачем під час виконання трудових обовязків. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є фізичною особою-підприємцем, а [PERSON] згідно трудового договору від 09.11.2010 року була прийнята до неї на роботу продавцем продовольчих товарів у магазин, що розташований в с. Розанівка, Новобузького району Миколаївської області. Цього ж дня з [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. При проведенні документальної ревізії товарно-матеріальних цінностей за період з 27.06.2012 року по 25.09.2012 рік було виявлено нестачу підзвітних цінностей на суму 8007,94 грн. Посилаючись на те, що добровільно відшкодувати завдану підприємству шкоду відповідач відмовилася, позивач просив позов задовольнити та стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду у виказаному вище розмірі та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] при судовому розгляді справи позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідачу [PERSON] пропонувалося з відрахуванням коштів з її заробітної плати, добровільно сплатити лише 3500 грн. збитків за недостачу товару, однак вона проігнорувала таку пропозицію, водночас, відмовилася відшкодувати заборгованість встановлений ревізією у розмірі 8007,94 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснила, що через її магазин по відповідним накладним квитанціям видавався товар для забезпечення харчування дітей у Розанівському дошкільному навчальному закладі. Оплату за відпущену продукцію здійснювала Розанівська сільська рада Новобузького району шляхом перерахуванням відповідних коштів безпосередньо на рахунок позивача. Проте ревізія позивачем проводилася без врахування зазначених накладних квитанцій і відповідно кошти за відпущену продукцію дитсадку зараховували їх як недостачу. Крім цього, неналежні умови зберігання швидкопсуючої продукції призвели до того, що вказаний товар за певний час зіпсувався і став непридатним для його реалізації, однак був також зарахований в суму збитків. Після завершення проведення ревізії, 09.10.2012 року позивачем направлено їй вимогу про сплату суми недостачі в розмірі 3500 грн. з якою вона була згодна, оскільки такий розмір був найбільше наближений до реальних збитків, тому просила задовольнити позов у вказаному розмірі. Суд вислухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, приходить наступного висновку. Відповідно до трудового договору, зареєстрованого в Новобузькому районному центру зайнятості Миколаївської області 09.11.2010 року за № 14691000, фізична особа-підприємець [PERSON] 09.11.2010 року прийняла до себе на роботу громадянку [PERSON] на посаду продавця магазину, що розташований в с. Розанівка Новобузького району Миколаївської області. Цього ж дня, між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 1 вказаного Договору продавець приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності ввірених йому підприємством матеріальних цінностей, в тому числі бережно відноситися до переданих йому для зберігання, реалізації чи для іншої мети матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів для уникнення збитків; вести облік, складати та надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишки ввірених йому матеріальних цінностей, тощо. Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Разом з цим, 25.09.2012 року при проведенні документальної ревізії товарно-матеріальних цінностей в зазначеному магазині за період 27.06.2012 року по 25.09.2012 року виявлено нестачу товару на суму 13007,86 грн. Як видно з письмових пояснень продавця [PERSON] наданих 25.09.2012 року, остання недостачу товару у вказаному розмірі визнала повністю та зобовязалася її повернути до 15.10.2012 року. Втім, збитки у вказаному розмірі відповідачка погасила частково, а саме 09.10.2012 року нею внесено на рахунок позивача лише 5000 грн., іншу частину збитків, що склала 8007,94 грн. добровільно відшкодувати відмовилася. 09.10.2012 року трудовий договір з [PERSON] було розірвано з підстав встановлених п.2 ст. 41 КЗпП України(втратою довіри). Статтею 130 КЗпП України, передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексуукладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Як роз`яснено в\~\~п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~Про судову практику в справах про відшкодування шкоди,\~\~заподіяної\~\~підприємствам,\~\~установам, організаціям їх працівниками, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Пунктом 11 цієї ж Постанови роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що відповідно до\~\~п. 5 ст. 134\~\~КЗпПУпрацівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям\~\~\~\~матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а\~\~ також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів,\~\~виданих підприємством, установою,\~\~організацією працівникові в користування. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Посилання відповідача щодо неврахування накладних про надання товару для харчування дітей у Розанівському ДНЗ при проведенні акту ревізії, що призвело до збільшення розміру збитків є безпідставні, оскільки бухгалтерські документи, які підтверджували передачу товару до ДНЗ, при ознайомленні з ними в судовому засіданні, були відображені в акті ревізії і в суму недостачі товару не враховані. Крім цього, відповідач не довела суду, що зіпсування товару, яке мало місце у звязку з закінченням терміну його зберігання сталося не з її вини, оскільки не надала суду документальних доказів списання таких ТМЦ у звязку з непридатністю їх для споживання, при цьому не вживала заходів для замовлення товару в такій кількості, що забезпечував його повну реалізацію. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] матеріальних збитків, завданих під час виконання трудових обовязків на суму 8007,94 грн. знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. ст.88 ЦПК Україниз відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі\~\~214,60 грн.

Outcome: approved