Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся з вищевказаним позовом до суду, в якому зазначив, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю ЖТ №045940 від 20.01.2003р. він є власником земельної ділянки площею 4.0632га, яка розташована на території Огіївської сільської ради Ружинського району Житомирської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В 2011 році дізнався, що належна йому земельна ділянка без укладення договору оренди використовується відповідачем, який добровільно повертати її йому відмовився, однак і добровільно не виплачував орендну плату. Посилаючись на те, що протягом 2011 року відповідач самовільно користувався його земельною ділянкою, позивач просив стягнути з відповідача шкоду заподіяну йому внаслідок самовільного зайняття його земельної ділянки в сумі 11285.83 грн., а також -моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач вказані вимоги підтримав, пояснивши, що розмір відшкодування збитків за самовільне використання земельної ділянки був розрахований ним на підставі Постанови КМ України №963 від 25.07.2007р. і вказані збитки є доходом, який би він міг отримати, якби обробляв належну йому земельну ділянку самостійно. Моральна шкода, заподіяна йому, полягає в перенесеному ним хвилюванні та роздратуванні, викликаному неправомірними діями відповідача. Представник відповідача позовні вимоги не визнав повністю, пояснивши,що дійсно в 2011 році ДП "Ілліч-Агро Умань" користувалось земельною ділянкою, належною позивачеві, хоча договір оренди в письмові формі з позивачем укладено не було. За користування належною позивачеві земельною ділянкою відповідач пропонував позивачеві сплатити орендну плату в розмірі 1.5% від вартості землі, однак відповідач на вказане не погодився, вважаючи, що плата за користування землею повинна складати не менше 3% вартості земельної ділянки. Вважає, що діями відповідача позивачу не було заподіяно матеріальної шкоди, оскільки не доведено факт самовільного використання відповідачем його земельною ділянкою, а також моральної шкоди, оскільки позивач не обгрунтував відповідними доказами її розмір. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, оглянувши матеріали справи, встановив наступне. Позивач є власником земельної ділянки площею 4.0632 га, розташованої на території Огіївської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю ЖТ №045940, виданим 20.01.2003р. (а.с.7). В 2011 році вказана земельна ділянка використовувалась для ведення сільськогосподарського виробництва відповідачем без укладення з позивачем у встановленому законодавством порядку відповідного договору оренди землі, що не заперечується сторонами. Позивач 03.08.2012р., 09.08.2012р., та 19.09.2012р. звертався з письмовими заявами до відповідача з проханням повернути належну йому земельну ділянку та не проводити на ній сільськогосподарські роботи (а.с.34-36), а 20.10.2011р. подав відповідний позов до суду. Рішенням Ружинського районного суду від 30.01.2012р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2012р., було витребувано у відповідача та повернуто позивачу належну йому земельну ділянку (а.с. 12-15, а.с.42- 44). Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, понесені внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними принципами відповідальності за настання шкоди (збитків), підставою для її відшкодування є наявність певних умов в їх сукупності, а саме протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду (збитки), пряма спричинена цією поведінкою шкода (збитки), вина особи та причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою (збитками). Відповідно до положень ст.57 ЗК України та роз'яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду україни №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК, статті 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі. Вважає, що діями відповідача позивачу не було заподіяно матеріальної шкоди, оскільки не доведено факт самовільного використання відповідачем його земельною ділянкою, а також моральної шкоди, оскільки позивач не обгрунтував відповідними доказами її розмір. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, оглянувши матеріали справи, встановив наступне. Позивач є власником земельної ділянки площею 4.0632 га, розташованої на території Огіївської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що стверджується Державним актом на право приватної власності на землю ЖТ №045940, виданим 20.01.2003р. (а.с.7). В 2011 році вказана земельна ділянка використовувалась для ведення сільськогосподарського виробництва відповідачем без укладення з позивачем у встановленому законодавством порядку відповідного договору оренди землі, що не заперечується сторонами. Позивач 03.08.2012р., 09.08.2012р., та 19.09.2012р. звертався з письмовими заявами до відповідача з проханням повернути належну йому земельну ділянку та не проводити на ній сільськогосподарські роботи (а.с.34-36), а 20.10.2011р. подав відповідний позов до суду. Рішенням Ружинського районного суду від 30.01.2012р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2012р., було витребувано у відповідача та повернуто позивачу належну йому земельну ділянку (а.с.12-15, а.с.42- 44). Статтею 212 ЗК України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Згідно ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, понесені внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Ст. 22 ЦК України передбачено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними принципами відповідальності за настання шкоди (збитків), підставою для її відшкодування є наявність певних умов в їх сукупності, а саме протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду (збитки), пряма спричинена цією поведінкою шкода (збитки), вина особи та причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою (збитками). Відповідно до положень ст.57 ЗК України та роз'яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду україни №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про відшкодування власникам землі й землекористувачам шкоди, заподіяної самовільним зайняттям або забрудненням земельних ділянок та іншими порушеннями земельного законодавства, суди мають виходити з того, що відповідно до статті 156 ЗК, статті 1166 ЦК така шкода відшкодовується у повному обсязі. Розмір шкоди, заподіяної пошкодженням посівів і насаджень при прокладенні -Ляхів, трубопроводів та проведенні розвідувальних, бурових, будівельних робіт, суванням і забрудненням сільськогосподарських та інших земель, іншими то рушеннями земельного законодавства, визначається з урахуванням витрат на а оновлення родючості землі, а також доходів, які власник землі або землекористувач гіг би одержати при використанні земельної ділянки і які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням, або і: повернення самовільно зайнятої ділянки. Зокрема, при пошкодженні посівів, самовільному зайнятті ріллі або сінокосінні на : ристь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаних . -льськогосподарської продукції чи сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням - гредньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, ов'язаних зі збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель в оповідно до їхнього призначення. Враховуючи обставини справи, суд приходить до переконання, що позивачу, - еправомірним зайняттям відповідачем в 2011 році його земельної ділянки, було лодіяно матеріальні збитки, і розмір таких збитків повинен розраховуватися виходячи з вартості неотриманого ним врожаю. Відповідно до ч. З ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті г лавини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за верненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в - ках заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть -:асть у справі. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо розміру заподіяної шкоди :: ^рахунком, який проведений відповідно до «Методики визначення розміру шкоди, шодіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання кмельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого пару ґрунту) без спеціального дозволу», затвердженої постановою Кабінету Міністрів країни від 25 липня 2007р. № 963. Проте суд вважає, що застосування зазначеної Методики по данному спору є необгрунтованим, оскільки вищезазначена Методика застосовується виключно за ;зеліком правопорушень, зазначених у її назві, та не регулює питань відшкодування Г;ггків, в тому числі неотриманого доходу, завданого власнику земельної ділянки, о з розділом 3 Методичних рекомендацій щодо застосування вищезазначеної одики, затверджених наказом Державної інспекції з контролю за використанням і роною земель № 110 від 12.09.2007р., підставами для розрахунку розміру шкоди, одіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання іельних ДІЛЯНОК не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого у ґрунту) без спеціального дозволу, є матеріали справи про адміністративне вадження, які підтверджують факт вчинення правопорушення. Разом з тим, відповідно до ст.157 ЗК України та роз"яснень, викладених у ланові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про стику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних гав», зокрема у п.14, порядок визначення та відшкодування збитків власникам та лекористувачам встановлюються Кабінетом Міністрів України, постановою якого 19 квітня 1993 р. № 284 затверджений «Порядок визначення та відшкодування ів власникам землі та землекористувачам», який передбачає створення еціальних комісій для визначення розміру заподіяних збитків, включаючи і одержані доходи в зв"язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Тобто, збитки, заподіяні [PERSON] неправомірним зайняттям відповідачем його земельної ділянки, повинні розраховуватися комісією, створеною Ружинською районною державною адміністрацією Житомирської області. З вимог п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, ч. 2. ст. 59, ст. 60 ЦПК України випливає, що особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала б відповідні доходи у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов'язання іншою особою. В обґрунтування позовних вимог про стягнення упущеної вигоди позивач та його представник посилались на можливість позивача самостійно працювати на земельній ділянці і займатися товарним виробництвом сільськогосподарської продукції та, як наслідок, отримати прибуток. Проте в підтвердження свої позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, які підтверджують неотримані позивачем доходи (упущену вигоду), оскільки вимоги ґрунтуються на припущеннях, що він зміг би отримати дохід у розмірі 22285.83грн., якби відповідачем було своєчасно повернуто земельну ділянку, що не дає підстав вважати обґрунтованими доводи позивача про достовірний розмір упущеної вигоди. З врахуванням викладеного, оскільки позивач на підтверджуння своїх позовних вимог не надав суду акт комісії щодо визначення розміру збитків, передбачений Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, а також інших доказів підтверджуючих, що він намагався самостійно працював на свої земельній ділянці чи намагався здати її в оренду іншій особі, суд приходить до переконання що позивачем не доведена можливості реального отримання ним доходів саме на суму 22285.83 грн., якби відповідачем його право не було порушене, а сама лише теоретична можливість отримання доходів не може бути підставою для стягнення збитків. А тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які проявились в незаконному володінні протягом 2011 року земельною ділянкою, належною позивачеві, останньому було заподіяно моральну шкоду. При вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує те, що згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру вказаної моральної шкоди заподіяної позивачеві суд виходить з обсягу та тривалості перенесених позивачем душевних і психічних страждань, характеру обмежень, яких він зазнав, і вважає що 500грн. буде достатньою сумою для компенсації переживань, які він зазнав в зв"язку з неправомірними діями відповідача. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню на вказану суму. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати по справі пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: approved