Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-21 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.07.2006 року. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору № KGNLRX05150265 від 27.07.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2277,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.07.2007 року. Згідно умов укладеного договору договір складається з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). У порушення вимог закону та умов договору, відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав. Станом на 17.01.2013 року відповідач має заборгованість в сумі 29459,70 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позові, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково в частині того, що отримав кредитні кошти у розмірі 2277 грн., решту нарахованої заборгованості не визнав та пояснив, що отримав кредит на строк 12 місяців, тобто до 26.07.2007 року і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності. Відповідно до п. 5.5 договору сплив строку позовної давності закінчується через 5 років із моменту його початку, тобто 27.07.2012 року. Позовну заяву було подано до суду 20.01.2013 року, тобто після спливу строку позовної давності. Просив застосувати строки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши і оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 27.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KGNLRX05150265, що складається з заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 2277,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.07.2007 року в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки (а.с. 5-9). Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.9). За таких обставин, суд вважає, що сторони уклали договір у письмовій формі про збільшення позовної давності та встановлено ними позовну давність тривалістю 5 років. Відповідно до кредитного договору № KGNLRX05150265 від 27.07.2006 року його дія закінчилася 26.07.2007 року (а.с.5). Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З позовом до суду банк звернувся 23 січня 2013 року, тобто після спливу п'ятирічного строку позовної давності. Під час розгляду справи, 22 лютого 2013 року, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 22, 23). Враховуючи встановлені судом обставини справи, роз'яснення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, положення частини 4 статті 267 ЦК України про те, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed