Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-22 00:00:00

В жовтні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору найму, виселення, зняття з реєстрації. Позивачка вказувала на те, що 28 травня 2004 року відповідач подарував їй квартиру [ADDRESS]. Після укладення договору дарування вони усно домовилися про те, що відповідач буде проживати безкоштовно в квартирі до досягненню донькою 18 років, а також буде сплачувати комунальні послуги. 18 червня 2010 року її донька досягла повноліття, тому вона звернулася до відповідача з проханням добровільно виселитися з належної їй квартири та знятися з реєстрації. Посилаючись на те, що відповідач добровільно відмовляється звільнити квартиру, просила суд розірвати усний договір найму квартири, виселити відповідача з квартири та зняти з реєстрації. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Просили про його задоволення. Відповідач позов не визнав. Заперечуючи проти позову, вказував на те, що ніякого договору найму з позивачкою він не укладав, він не має іншого житла, весь цей час він постійно проживає у квартирі та сплачує комунальні послуги, а тому має право користування квартирою. Просив в позові відмовити. Ухвалою суду від 23 квітня 2012 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про зняття з реєстрації закрито. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, свідка, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3-144 від 25.04.2003 року належала квартира [ADDRESS]. 28 травня 2004 року за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] зазначену квартиру [PERSON] подарував [PERSON] В зазначеній квартирі зареєстрований і проживає відповідач [PERSON] З матеріалів справи слідує, що відповідач ніколи не був членом сімї позивачки. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема і шляхом виселення осіб, щодо яких відпали законні підстави для користування майном. Порядок та умови користування житловими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового сектору врегульовано нормами глави 6 ЖК України. Водночас, до правовідносин, які врегульовані цією главою можливе застосування норм глави 2 цього ж Кодексу, оскільки вона не містить прямих заборон щодо поширення її норм на правовідносини з користування житлом у квартирах приватного житлового фонду. Відповідно до ст.98 ЖК України тимчасовими мешканцями є особи, які проживають у житловому приміщенні з дозволу наймача без визначеного терміну та без внесення плати за користування житлом. Останні на вимогу наймача підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. За аналогією закону таке ж право вимоги до тимчасових мешканців мають і власники квартир. Тому відповідач підлягає виселенню із квартири, як тимчасовий жилець, у відповідності до ч.3 ст.98, ч.1 ст.99 ЖК України, що узгоджується з вимогами ст.391 ЦК України, без надання іншого житлового приміщення. Оскільки сам по собі факт тривалого проживання та реєстрації відповідача в квартирі не породжує права постійного користування нею. Посилання на наявність договору житлового найму та вимога про його розірвання є безпідставними, тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.158 ЖК України договір найму житла у квартирі, власником якої є фізична особа, має укладатися у письмовій формі з подальшою реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради, або в органі управління, що ним утворюється. Аналогічна норма щодо обовязкової письмової форми договору викладена в ч.1 ст.811 ЦК України. При недотриманні вимог закону, прав та обовязків у сторін за таким договором не виникає. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial