Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-14 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів з вимогою про скасування арешту з належної ним на праві власності квартири [ADDRESS], на підтвердження чого посилалися на наступне. Згідно із рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 02 липня 2008 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ВАТ «[PERSON] Аваль». У звязку з виконанням зазначеного рішення постановою від 17 листопада 2010 року Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції накладено арешт на зазначену квартиру. Втім, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2011 року право власності на вказану квартиру визнано за позивачами. Таким чином, наявний арешт майна порушує їхні права як власників, у звязку із чим позивачі змушені звернутись до суду із зазначеним позовом. Відповідачі у судове засідання не зявилися неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили. Суд у звязку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, які не зявилися, у порядку заочного розгляду справи. Позивачі надали суду заяву, якою просили справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом установлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Згідно із постановленим 02 липня 2008 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором на користь ВАТ «[PERSON] Аваль». У відповідності до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2011 року позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений «11»жовтня 2005 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої, стосовно квартири під № 4, що знаходиться в м. Одесі по вул. Ніжинській в будинку під № 32, загальною площею 89,60 кв.м.; повернуто у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру під № 4, що знаходиться в м. Одесі по вул. Ніжинській в будинку під № 32, загальною площею 89,60 кв.м. До укладення договору купівлі-продажу «11» жовтня 2005 року зазначене нерухоме майно належало позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 вересня 1995 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстрованого у реєстрову книгу за № 7-7333. Як встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2011 року, дійсна воля сторін не була спрямована не перенесення на відповідачку [PERSON] титулу та всіх повноважень власника спірної квартири, позивачі не мали наміру втрачати права на це майно. Як зазначалося, позивачі як до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, так й після цього проживали в цій квартирі, сплачували за її утримання та за користування комунальними послугами за її адресою. Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира не вибувала з володіння позивачів, договір був укладений про людське око, тобто з метою створення видимості того, що власником цієї квартири є відповідачка [PERSON]. Згідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно постанови Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ухваленої 17.11.2010 року у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-979/08, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль»грошової суми у розмірі 136 540,05 гривень, накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Отже, на момент накладення арешту на спірне майна в порядку забезпечення виконання зобовязання відповідача [PERSON] остання не була його дійсним (а лише формальним) власником, втім, як було встановлено судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2011 року дійсними власниками зазначеної квартири були позивачі, у звязку із чим договір визнано недійсним, квартиру повернуто у власність позивачів. Таким чином, враховуючи, що на сьогоднішній день власниками спірної квартири є позивачі, на неї не може бути накладено арешт за боргами іншої фізичної особи з метою їх своєчасного та повного погашення. Додатково слід врахувати, що використання майна позивачів для задоволення заявлених до [PERSON] вимог суперечить вимозі заборони безпідставного (незаконного) збагачення особи за рахунок іншої. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначений принцип непорушності права власності реалізується в правилі ст. 321 ЦК України, відповідно до якого право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року з наступними змінами „Про судову практику в справах про виключення майна з опису передбачено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «про виконавче провадження»особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи наведене, право власності позивача на спірну нерухомість підлягає судовому захисту, а отже суд дійшов висновку про необхідність зняття арешту з належної позивачам квартири. У відповідності до частини 2 статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до ст. 16 ЦК України.

Outcome: approved