Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-09 00:00:00

09.12.2011 року [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до Новобузької міської ради Миколаївської області в якому просив визнати за ним після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] право на земельну частку (пай) згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.11.2002 року на 6.06 умовних кадастрових гектари в межах Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області. 13.01.2012 року згідно ухвали суду про заміну неналежного відповідача, відповідач Новобузька міська рада Миколаївської області була замінена на належного відповідача -Новобузьку районну державну адміністрацію Миколаївської області. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та суду пояснив що ще в 2002 році він з батьком переймався проблемою визнання за останнім права власності на земельну ділянку (пай). Після винесення Новобузьким місцевим судом 25.11.2002 року рішення по справі за [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку в розмірі 6.06 умовних кадастрових гектар, проте після рішення суду [PERSON] так і не отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Відповідач позовні вимоги позивача не визнав та надав до суду заперечення проти позову в яких вважав за необхідне відмовити в позові позивачу оскільки той пропустив строк для звернення до суду з позовом. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до такого висновку. Рішенням Новобузького міського суду Миколаївської області від 25.11.2002 року за [PERSON] було визнано право на земельну частку (пай) в колективній власності АТСГ «Нива»Новобузького району Миколаївської області на період паювання земель господарства і отримання Державного акту на право колективної власності на землю 27.09.1995 року в розмірі 6.06 умовних кадастрових гектар. Після вступу вищевказаного рішення в законну силу [PERSON] не звертався до державних органів з питанням отримання Державного акту на право власності на земельну частку (пай). [INFO] [PERSON] -помер. За життя [INFO] [PERSON] склав заповіт яким все своє майно, яке належить чи буде належати йому, де б воно не знаходилось, заповідав [PERSON] (позивачу по справі). Про існування заповіту позивач дізнався в 2010 році під час ремонту домоволодіння. Через рік в 2011 році [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, але йому в цьому було відмовлено так як заповідач [PERSON] за життя не отримав Державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. На ряду з вищевказаним відповідно ст.257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Позивач як рідний син спадкодавця та як такий що достовірно знав про рішення суду від 25.11.2002 року, раніше не звертався до державних органів з питань виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку, хоча мав на це право та можливість. Крім того позивач в позові не просив поновити пропущенний строк для звернення до суду з позовом. Посилання позивача в позові про те, що він дізнався про існування заповіту лише в 2010 році судом не можуть бути прийняті до уваги, адже у випадку відсутності такого заповіту позивач все одно мав право як син спадкодавця на спадкування земельної ділянки згілно Закону, але таким правом раніше він жодним чином не користувався. Відповідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За наведених вище обставин суд не вбачає за можливе задовольнити позов позивача, оскільки ним був пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з позовом.

Outcome: dismissed