Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-02 00:00:00

Позовну заяву подано 11.09.2012 року, в судовому засіданні вона повністю підтримана позивачем гр. [PERSON], яка вказала, що згідно з вимогами ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду громадян України» № 3857-Х11 від 21.01.1994 року , ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування , вільний вибір місця проживання та право вільно залишати територію України , за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п.2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено для осіб, які не досягли 16 років, лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, та за нотаріально посвідченою згодою. Так склалося , що позивачка у справі розірвала шлюб з відповідачем, вони мають малолітню дитину гр. [PERSON], [INFO], батьком якого відповідно до свідоцтва про народження, є відповідач у справі. Відповідач ніяким чином не займається вихованням своєї дитини, не сплачує на сина аліменти протягом року, в тому числі не надає матеріальної допомоги і в добровільному порядку,також з незрозумілих для позивачки причин не надає згоди на тимчасове вивезення дитини за межі України строком на один рік , а саме до Російської Федерації, де зараз проживає рідний батько позивачки у справі, який забезпечив їй виклик та відповідні матір альні умови для тимчасового перебування. Хлопчик проживає з позивачкою, будь - які намагання вирішити питання про нотаріально засвідчений дозвіл на вивезення дитини за межі України з відповідачем у справі натикаються на вимоги батька про надання письмового зобовязання позивачки про відмову від стягнення з нього аліментів, з позовом про стягнення яких вона до суду ще не зверталася, та не має і добровільної участі відповідача у вихованні дитини та її матеріальному забезпеченню . У звязку з невизначеністю відповідача у цьому питанні протягом тривалого часу позивачка просить суд винести рішення про надання дозволу за рішенням суду про визнання дій відповідача щодо відмови в наданні дозволу на вивезення спільної дитини до Російської Федерації на один рік безпідставними та про зобовязання надати дозвіл за рішенням суду на тимчасове вивезення сина гр. [PERSON] за межі України строком на один рік - з 22.11.2012 року, та дозвіл на оформлення документів для цього, звернувши питання виконання рішення суду відносно оформлення документів як до негайного виконання з посиланням на ст. 367 ЦПК України. Відповідач гр. [PERSON] позовні вимоги не визнав в підготовчій частині судового засідання та вказав, що дитина має проблеми з поганим перенесенням далекої дороги, їй можуть не підійти кліматичні умови Крайньої півночі, свої доводи підтвердив поясненнями свідка гр. [PERSON], який підтвердив , що син сторін гр. [PERSON] при його одноразовій поїздці до лікаря в м. Луганськ мав проблеми з шлунком, які могли бути викликаними з укачуванням при переїздах в транспортному засобі. В судових дебатах відповідач фактично позовні вимоги визнав частково, погодившись на тимчасовий виїзд спільної дитини на більш короткий термін. В судове засідання гр. [PERSON], [INFO], не викликався з огляду на малолітній вік, інтереси якого в судовому засіданні представляє представник органу опіки та піклування Біловодської районної державної адміністрації гр. [PERSON] Гр. [PERSON] підтримала позовні вимоги гр. [PERSON] та вказала, що на даний час позивачка не має роботи, за наявності вільного часу вона намагається відвідати свого батька , тому представник органу опіки та піклування вважає, що необхідно врахувати інтереси позивача та дитини, бо відповідач перешкоджає вільному вибору та свободу пересування своєму неповнолітньому сину без будь яких серйозних підстав. Вислухавши сторони, оглянувши надані суду документи: рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами 30.11.2011 року( а.с. 4);копії свідоцтва про народження дитини сторін(а.с. 5), свідоцтва про народження позивачки( а.с.5, батьком якої є гр. [PERSON]), копію паспорта позивачки(а.с.7) та свідоцтва про наявність у батька позивачки нерухомого майна на території Російської Федерації(а.с.8), довідку-виклик(а.с.10), довідку з місця мешкання відповідача(а.с.12), та інші надані позивачем та докази у справі, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тому такий спір може бути предметом винесення судового рішення після розгляду позову судом . Виходячи з позовних вимог та наданих доказів,суд, відповідно до ст. 60 ЦК України може задовольнити позовну заяву гр. [PERSON] тільки частково, виходячи з наступного: Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків, вона відноситься до немайнових прав і обовязків сторін у справі. Особисте немайнове право - право на свободу пересування фізичної особи закріплене в ст. 313 ЦК України За Правилами перетинання державного кордону України , затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724 «Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється : за п.п.2 п.4 вищевказаних Правил без нотаріально посвідченої згоди …за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Кожний учасник сімейних відносин має право на судовий захист відповідно до ст.7 п.10 Сімейного Кодексу України. Згідно до ст.7 Закону про порядок виїзду з України Кабінет Міністрів України своєю постановою № 231 від 31 березня 1995 року затвердив Правила оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини , їх тимчасового затримання та вилучення. У п. 18 зазначається, що паспорт/ проїзний документ оформляється на підставі заяви батьків, а у разі , якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою,того з них, з ким проживає дитина. Справжність підпису засвідчується нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на те, що відповідач заперечує проти виїзду дитини на строк до одного року, але на час закінчення розгляду справи не має заперечення в судових дебатах на більш короткий строк, суд приходить до висновку, що в даному випадку заслуговують на увагу доводи позивачки, бо саме відсутність згоди батька для виїзду дитини на строк до одного року за межі країни є предметом судового розгляду заявлених нею і підтриманих в судовому засіданні позовних вимог. Вищевказані положення вищеназваних нормативних актів не містять вимоги про визначення у судовому рішенні держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі, але на думку суду, таке визначення повинно бути обовязковим, оскільки тривале перебування дитини за кордоном порушує права іншого з батьків на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, також може зачіпати і порушувати інтереси самої малолітньої дитини . Суд не може звернути до негайного виконання рішення суду , бо ст. 367 ЦПК України не передбачено такого права суду в такому випадку, також суд не може визнати відмову відповідача на тимчасовий виїзд безпідставною, оскільки це немайнове право батька, яке не може регламентуватися таким чином , оскільки має місце принцип загальної і рівної відповідальності кожного з батьків за виховання та розвиток спільної дитини, і право на свободу пересування є особистим і невідємним немайновим правом, в тому числі і малолітньої дитини. На основі викладеного,

Outcome: partial