Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яка згодом була уточнена, до [PERSON], третя особа Ізюмська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування. В обґрунтування свого позову позивач посилався на те, що його батько помер 29.04.2000 року і з цього часу відкрилась спадщина на будинок в м.Ізюмі Харківсьої області вул.Шевченко, 37. У встановлений законом строк його сестра, [PERSON], звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але не повідомила держнотконтору, що він теж має право на спадщину, так як він зареєстрований і проживає в цьому будинку ще з дитинства, але тимчасово відсутній з поважних причин. Державним нотаріусом Ізюмської держнотконтори 13 серпня 2003 року видано свідоцтво на право власності на це домоволодіння в повному обсязі за законом, як єдиному спадкоємцю першої черги. Згодом, 7 квітня 2005 року [PERSON] подарувала це домоволодіння своїй дочці, [PERSON] Згідно вироку Апеляційного суду Харківської області він був засуджений до 10 років позбавлення волі з 17.05.1999 року до 16.05.2009 року. Згідно ч.7.ст.71 ЖК України взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі є підставою для збереження за тимчасово відсутнім наймачем понад шість місяців. Після відбуття покарання він повернувся в будинок за місцем реєстрації де і проживає по цей час та сплачує комунальні послуги. В відповідності до ст. 549 ч.1 ЦК Української РСР 1963 року вважається що спадкодавець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вважає що прийняв спадщину оскільки безпосередньо проживав з спадкодавцем, має ощадну книжку покійного та квитанції за комунальні послуги. На підставі викладеного просить суд: - визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок в м.Ізюмі Харківської області по вул. Шевченко 37, в розмірі 1/2 його частини, як спадкоємця першої черги; - свідоцтво на право власності на житловий будинок в м.Ізюмі Харківської області по вул. Шевченко 37 на імя [PERSON], визнати частково недійсним в розмірі 1/2 його частини; - договір дарування житлового будинку в м.Ізюмі Харківської області по вул. Шевченко 37 між [PERSON] та [PERSON] визнати частково недійсним в розмірі 1/2 його частини. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнав та предявив зустрічний позов, який згодом був уточнений, до [PERSON], третя особа відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ізюмського міського управління Голвовного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання дій неправомірними, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, та шляхом зняття з реєстрації, стягнення моральної шкоди. Зустрічний позов обґрунтовував тим, що 07 квітня 2005 року [PERSON], на підставі договору дарування, \~стала власником житлового будинку в м. Ізюмі, Харківської області по вул. Шевченко, 37. Будинок їй подарувала її мати [PERSON], яка отримала цей будинок у спадщину після смерті її і відповідача батька [PERSON], померлого 29 квітня 2000 року. Свідоцтво про право власності на будинок в порядку спадкування за законом вона отримала 15 березня 2003 року. З 7 квітня 2005 року вона стала одноособовою власницею будинку. Відповідач по справі є сином [PERSON] і зареєстрований в спірному будинку з 03.06.1997 року як член сімї [PERSON], який на той час був власником будинку. З 16 травня 1999 року по 16 травня 2009 року відповідач відбував покарання за вироком апеляційного суду Харківської області терміном 10 років. 16.05.2009 [PERSON] повернувся із місць позбавлення волі і самоправно оселився в даному домоволодінні без її дозволу. Цей факт підтверджує постановою про відмову в порушення кримінальної справи від 28.05.2009 року, яка винесена Ізюмським МВ ГУМВС України в Харківській області по її заяві від 20.05.2009 року в якій вказано: В діях [PERSON] ознак злочину, передбаченого ст.185 КК України (крадіжка), тобто незаконне заволодіння чужим майном, не виявлено, так як об'єктивних даних, що з помешкання щось вкрадено, отримано не було. Однак, в діях [PERSON] вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.162 КК України (порушення недоторканості житла), так як він зайшов в помешкання без дозволу [PERSON]П.. Вона запропонувала відповідачу виселитись з належного їй на праві приватної власності будинку і знятись з реєстрації, але позивач за первісним позовом відмовився це зробити і звернувся до суду з заявою про поновлення строку на подачу заяви про прийняття спадщини, як такого, що порушений з поважної причини. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2011 року [PERSON] в позові відмовлено. З касаційною скаргою відповідач до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не звертався. На теперішній час Бабець продовжує самоправно проживати в спірному будинку і \~не має наміру \~виселятись в добровільному порядку, тим самим порушує її права як власника, заважаючи \~розпоряджатися власністю на свій розсуд \~(дарувати, продавати, здавати в оренду, обмінювати, тощо). \~ \~В даному будинку вона проживала, там знаходились всі її речі домашнього вжитку, побутова техніка, пральна машина, телевізор, меблі, холодильник та інше майно, яким зараз користується відповідач. Вона, як власник будинку, з травня 2009 року не може користуватися будинком та майном, яке знаходилося в будинку на час самовільного вселення позивача за первісним позовом в цей будинок. Іншого помешкання у неї не має, на даний час їй та її синові жити ніде, а майном, яке належить їй на праві власності, користується відповідач. \~\~Згідно\~ст.319 Цивільного кодексу України власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним на праві власності майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. \~ На підставі \~положень \~ст. 391 ЦК України власник майна має право \~вимагати усунення перешкод у здійсненні \~ним права користування та розпорядження \~своїм майном. \~ \~ \~ Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~ \~\~Згідно ст. 386 Цивільного кодексу України - власник, права якого порушено, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. \~\~Згідно ст.391 Цивільного кодексу України, власнику надано право вимагати усунення перешкод в користуванні власністю. Згідно зі ст. 7 Закону України \~Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з \~реєстрації \~місця \~проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Вважає, що відповідач втратив право користування цим житловим приміщенням після смерті свого батька, власника будинку на той час і фактичної відмови від спадщини, бо він у відповідності до вимог ст. 1269 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім того суд відмовив позивачу у задоволенні позову про надання додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини\~про поновлення строку на подачу заяви про прийняття спадщини, як такого, що порушений з поважної причини. До належного їй на праві власності будинку позивач за первісним позовом вселився самоправно і у відповідності до вимог ч.3 ст. 116 ЖК України підлягає виселенню. Позивач за первісним позовом на протязі півтора року користується її приватною власністю, вона не має можливості ні проживати в цьому будинку ні іншим чином використовувати свою власність. Вона знайшла собі роботу у місті Ізюмі за фахом, але не змогла прийняти цю пропозицію, бо ніде жити, а жити з позивачем за первісним позовом сумісно неможливо. Через це вона вимушена була шукати роботу в інших містах України і зараз тимчасово живе і працює в м. Одеса, де знімає житло, на що витрачає значну частину заробітної платні. Крім того, [PERSON] зірвав пломбу на трубі подачі газу і користувався газом весь опалювальний сезон, але не платив за нього і Ізюмський міськгаз звернувся до неї з позовною заявою про стягнення заборгованості по сплаті за газ і суд виніс таке рішення, бо договір на постачання газу укладено з нею.\~ В звязку з викладеним вище вона вимушена була витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, що і призвело до заподіяння їй моральної шкоди. Все це завдавало і завдає їй сильних моральних страждань, тому вважає, що сума у 15000 грн. є справедливою і достатньою для її відшкодування. Вважає, що [PERSON] істотно порушує її права і законні інтереси, оскільки \~чинить перешкоди в користуванні будинком, як власністю, \~тому її вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. \~ Просить суд: - визнати неправомірними дії відповідача по зустрічному позову- Бабця [PERSON] щодо заподіяння \~[PERSON] перешкод \~в користуванні належним їй на праві приватної власності майном будинком № 37 по вул. Шевченко в м. Ізюмі Харківської області; - зобовязати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON] шляхом виселення його з будинку №37 по вул. Шевченко в м. Ізюмі Харківської області та шляхом зняття з реєстрації \~ [PERSON] з будинку №37 по вул. Шевченко в м. Ізюмі Харківської області; - зобовязати відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ізюмського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] зареєстрованого за адресою: [INFO]; - Стягнути з [PERSON]\~на її користь у відшкодування моральної шкоди 15000 грн; - Стягнути з відповідача на її користь 200 грн. оплата судового збору та витрати за надання правової допомоги. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом підтримав позовні вимоги. Позивач та представник позивача за первісним позовом позовні вимоги зустрічної позовної заяви не визнали оскільки вважають що [PERSON] має право на 1/2 спірного будинку. Третя особа Ізюмська державна нотаріальна контора надала заяву з проханням слухати справу без їх участі. Самостійних вимог не мають. Третя особа відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ізюмського міського управління Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Харківській області у судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомили, хоч про час і місце засідання були сповіщені належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, його представника, представника відповідача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. [PERSON], батько позивача за первісним позовом, помер 29.04.2000 року (а.с.5) і з цього часу відкрилась спадщина на його будинок в м.Ізюмі Харківської області по вул.Шевченко, 37. У встановлений законом строк сестра позивача за первісним позовом, [PERSON], звернулась до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Державним нотаріусом Ізюмської держнотконтори 13 серпня 2003 року (а.с.18) видано свідоцтво на право власності на це домоволодіння в повному обсязі за законом, як єдиному спадкоємцю першої черги. Згодом, 7 квітня 2005 року [PERSON] подарувала це домоволодіння своїй дочці, [PERSON] (а.с.52). Позивач за первісним позовом зареєстрований в спірному будинку з 03.06.1997 року як член сімї [PERSON], який на той час був власником будинку. Згідно вироку Апеляційного суду Харківської області позивач за первісним позовом був засуджений до 10 років позбавлення волі і відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 17.05.1999 року до 16.05.2009 року (а.с.9). Після відбуття покарання він повернувся в будинок по в м.Ізюмі Харківської області, вул..Шевченко, 37 за місцем реєстрації де і проживає по цей час (а.с.7-9). Відповідно до ст. ст. 524ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час правовідносин, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 525 ЦК УРСР 1963 року передбачено що часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ст.526 ЦК УРСР 1963 року. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР 1963 року у першу чергу на спадкування за законом мають право діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст.548 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємець має прийняти спадщину. За правилами ст. 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Доводи первісного позивача що до того, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном не знайшли свого підтвердження, оскільки його доводи проживання разом з спадкодавцем, зокрема й управління або володіння спадковим майном спростовуються довідкою про звільнення (а.с.9), відповідно до якої [PERSON] згідно вироку Апеляційного суду Харківської області був засуджений до 10 років позбавлення волі та відбував покарання з 17.05.1999 року до 16.05.2009 року, отже фізично не міг на час відкриття спадщини (29.04.2000 року) проживати разом з спадкодавцем, зокрема й управляти або володіти спадковим майном. Реєстрація місця проживання й проживання як юридичний факт є різними категоріями національного законодавства. Реєстрація може бути лише одним із доказів проживання. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україніреєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачений Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для її обмеження. Таким чином [PERSON] на час відкриття спадщини (29.04.2000 року) не проживав разом з спадкодавцем, фактично не вступив в управління або володіння спадковим майном, і згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року мав подати державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. А оскільки [PERSON] не звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк, то суд прийшов до висновку, що заявлені ним позовні вимоги не підлягають задоволенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. З матеріалів справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України). Таким чином у зв'язку з відсутністю договірних відносин відповідача за зустрічним позовом з власником будинку та припиненням права власності [PERSON] на будинок відповідач за зустрічним позовом [PERSON] втратив право користування цим будинком, оскільки його права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого він був. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодив позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем за зустрічним позовом не надано достатніх доказів щодо завдання їй діями чи бездіяльністю [PERSON] моральної шкоди, а тому вимоги про відшкодування [PERSON] моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача за зустрічним позовом слід стягнути на користь позивача за зустрічним позовом понесені ним судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial