Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-24 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] міської ради, вказавши третьою особою [PERSON] МБТІ, про визнання за ними права власності на Ѕ частину садиби м.Ульяновка по провулку Петровського, 39 на праві набувальної давності. Позов обґрунтували такими обставинами: вказана Ѕ частина садиби належала [PERSON]. Позивачка [PERSON] дружина відповідача [PERSON] та її дочка - [PERSON] поселились у вказаній садибі 25.09.2002 року та з того часу постійно проживали у вказаному домоволодінні. 28.04.2011 року [PERSON] померла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми покійної та спадкоємцями її майна, в тому числі права власності на Ѕ частину садиби за законом, позивачі не є спадкоємцями померлої ні по закону, ні по заповіту. З огляду на те, що позивачі проживали у вказаній половині садиби 25.09.2002 року вважають, що мають право на визнання за ними права власності на Ѕ частину садиби на праві набувальної давності. До часу свого проживання у садибі, як до строку володіння вказаним майном просять суд приєднати увесь час, протягом якого цим майном володів [PERSON] як особа, чиїм спадкоємцем вони є. [PERSON] урахуванням цього строку просять вважати, що вони добросовісно заволоділи вказаною Ѕ частиною садиби і продовжують відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом десяти років. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов у повному обсязі. На зясування судом питання розбіжності між назвою позову та змістом своїх позовних вимог вказали, що мали на увазі саме вимогу про визнання за ними права власності на Ѕ частину садиби за набувальною давністю. На запитання суду про те, на яку саме Ѕ частину садиби вони претендують і чому саме на Ѕ частину без урахування права спадкоємців позивачі не відповіли. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився. Радою до суду направлено клопотання про розгляд справи за їх відсутності, вказали про визнання позову. Представник [PERSON] комунального міжміського бюро технічної інвентаризації в судове засідання не зявився. З бюро до суду направлено клопотання про розгляд справи за відсутності представника установи. Вказали про відсутність заперечень проти позову. Відповідач [PERSON] та її представник заперечили проти позову за безпідставністю і неправильним розумінням позивачами поняття набувальної давності. На запитання суду про дійсний номер садиби, про яку йдеться у позові, сторони повідомили, що згідно одних документів адреса садиби: м.Ульяновка провулок Петровського, 39, згідно домової книги, технічного паспорту - номер садиби - 47. Це повязано із змінами у нумерації будинків по вказаному провулку. На запит суду [PERSON] комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації повідомлено, що домоволодіння за адресою м.Ульяновка провулок Петровського, 39 не існує. Згідно технічної документації на садибу у позові йдеться про садибу за № 47. Судом погоджено із особами, які беруть участь у справі, що садиба, з приводу якої розглядається справа, є садибою за адресою м.Ульяновка провулок Петровського, 47, яку у рішенні буде позначено як «садиба в м.Ульяновка по провулку Петровського, 47 (39)». З пояснень позивачів, відповідачів, їх представників, досліджених судом письмових доказів судом встановлені такі обставини та визначені такі правовідносини сторін, що з них випливають: Відповідно до даних свідоцтва № 767 про право особистої власності на жилий будинок від 02.09.1977 року, домової книги для прописки громадян, інвентарної справи, довідок [PERSON] МБТІ від 25.04.2012 року №№ 33,34 право власності на садибу в м.Ульяновка по провулку Петровського, 47 (39) зареєстроване за [PERSON] (1/2 частина та [PERSON] (1/2 частина). Як встановлено з домової книги на садибу в м.Ульяновка по провулку Петровського, 47 (39), довідки [PERSON] міської ради № 1197 від 06.03.2012 року та наданих сторонами пояснень, 25.09.2002 року у садибі за вищеназваною адресою було зареєстроване проживання позивачів [PERSON] та [PERSON]. Позивачки поселились та проживали у садибі у такій якості: [PERSON] як дружина [PERSON] - сина [PERSON] та [PERSON] у якості дочки [PERSON]. Угоди про порядок користування садибою між позивачами та власницею житла не було. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] 1-АП № 204258 [PERSON] померла 28.04.2011 року. Відповідно до представленої відповідачкою [PERSON] копії заяви про прийняття спадщини вона звернулась 21.09.2011 року до [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON]. Суд приходить до висновку, що до визначених судом правовідносин сторін підлягають застосуванню такі правові норми: Виходячи зі змісту частини четвертої статті 156, частини другої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать їх діти. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином позивачі проживали у садибі в м.Ульяновка по провулку Петровського, 47 (39) у якості членів сім`ї власниці Ѕ частини садиби - [PERSON]. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. З огляду на відсутність іншої угоди про порядок користування садибою між позивачами та власницею житла, позивачки здійснювали щодо вказаної частини садиби правомочність користування, а не володіння. Відповідно до частини першої ст. 344 ЦК України право власності на майно (набувальна давність) набуває особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Позивачки не володіли вказаною садибою, а користувались нею, тому правило частини першої ст. 344 ЦК України щодо набуття ними права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю на них не поширюється і у даному випадку застосуванню не підлягає. Крім того, час користування позивачками вказаною садибою є меншим за десять років, а їх посилання на приєднання до цього строку часу користування садибою [PERSON], чиїм спадкоємцем вони є, є безпідставним, оскільки останній є живим і позивачки не є його спадкоємцями. З огляду на вказане у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Відповідно ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивачів.

Outcome: dismissed