Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-22 00:00:00

18 березня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в с. Осички вул. Будьоного 197, Савранського району Одеської області укладеного в усній формі між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON], стягнення з [PERSON] боргу в сумі 20000 грн. та судових витрат. Свої вимоги мотивувала тим, що в липні 2011 року між сторонами було досягнуто усної угоди про купівлю житлового будинку, який розташований в с. Осички вул. Будьоного 197, Савранського району Одеської області за ціною 20000 грн. Зазначений житловий будинок позивачка придбала у відповідачки у два етапи, спочатку надала відповідачці грошові кошти в сумі 15000 грн., в свою чергу [PERSON] надала позивачці відповідну розписку 29.07.2011 року про отримання грошей. [PERSON] зобовязана була підготувати усі документи необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу цього будинку. Згодом [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 5000 грн. і також надала позивачці розписку 07.08.2011 року про отримання грошей в присутності свідків. За домовленістю між сторонами, відповідачка зобовязувалася в подальшому належним чином оформити і нотаріально засвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку. Починаючи з серпня 2011 року по теперішній час [PERSON] свої зобовязання, обумовлені сторонами, щодо належного оформлення договору купівлі продажу вказаного житлового будинку не виконала, ніяких дій не вчинила. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачки з вимогою належно оформити договір купівлі-продажу, однак остання відмовилась. Відповідачка на даний час мешкає разом зі своїми дітьми та матір?ю в смт. Завалля, вул. Б.Хмельницького 67, Гайворонського району Кіровоградської області, а в будинку в с. Осички вул. Будьоного 197, Савранського району Одеської області мешкає її рідний батько. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов визнала частково, не заперечувала той факт, що дійсно в липні 2011 року між нею та позивачкою було досягнуто усної угоди про купівлю-продаж житлового будинку, який розташований по вул. Будьоного 197, в с. Осички Савранського району Одеської області. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Положенням ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Стаття 208 ЦК України передбачає, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу. Згідно положення ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Стаття 655 ЦК України вказує, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В судовому засіданні сторони підтвердили факт укладання усної угоди про купівлю-продаж будинку та визначення його ціни. Однак нотаріально вказаний договір не посвідчили. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Суд приходить до висновку, що укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони договір купівлі-продажу нерухомого майна - є нікчемним. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» увагу суддів звернуто на наступне: з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, не дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідачка [PERSON] не заперечувала, що в рахунок продажу будинку отримала двічі - 29.07.2011 року та 07.08.2011 року грошові кошти в сумі 15000 грн. та 5000 грн. відповідно, про що свідчать розписки про отримання грошових коштів, надані відповідачкою ( а. с. 31-32). Крім того, вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які вказали, що [PERSON] двічі передавала гроші [PERSON] за будинок в сумі 15000 грн. та 5000 грн., а також підтвердили той факт, що [PERSON] в свою чергу надала [PERSON] розписки, які вони засвідчили. Сторони відмовились від укладеної усної угоди про купівлю-продаж будинку № 197, який розташований по вул. Будьоного в с. Осички Савранського району Одеської області, а тому позивачка наполягала на поверненні їй відповідачкою грошей в сумі 20000 гривень. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial