Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про припинення права власності відповідачів на квартиру під №17 будинку №31 по вул. Грушевського в м. Васильків Київської області. Позивач в судове засідання не зявилася, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у її відсутності, вимоги позову підтримує. Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про день, час та місце розгляд справи повідомлялися належним чином, у тому числі через засоби масової інформації. Суд дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до п.11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: припинення юридичної особи чи смерті власника. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників. Враховуючи викладене є всі правові підстави стверджувати, що право власності на 1/5 частки [PERSON] підлягає припиненню у звязку з його смертю, спільне володіння і користування майном є неможливим у звязку з його смертю, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї у звязку з його смертю та відсутністю осіб яких можливо було віднести до членів його сімї. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірний обєкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду ще з 2007 року. У відповідності до вимог ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобовязує. [PERSON] з вимогами ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. У відповідності до п.2.4 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань ЖКГ України № 55 від 18.06.2007 року, поділ на самостійні обєкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. У відповідності до вимог ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Але у відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року з подальшими доповненнями та змінами „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, суд в окремих випадках може і за відсутності згоди власника, враховуючи конкретні обставини справи, зобовязати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну йому частку з обовязковим наведенням відповідних мотивів. Як встановлено, в судовому засіданні позивач та відповідач є співвласниками в рівних частинах, тобто по 1/5 частині квартири під №17 будинку №31 по вул. Грушевського в м. Васильків Київської області, згідно договору міни від 09.12.1997 року. Відповідачі [PERSON], та [PERSON], на час даного договору були неповнолітніми. Проте, станом на момент звернення до суду відповідачі своє право власності на зазначене нерухоме майно у встановленому законом порядку не зареєстрували. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України є частиною національного законодавства, та ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. Положенням ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] обстеження житлового приміщення, за адресою: [ADDRESS], на даній житловій площі проживає [PERSON] та сплачує комунальні послуги. Також за цією адресою зареєстрований [PERSON], але на даний час не проживає і місце знаходження його не відомо. [PERSON] з даними з платіжними квитанціями за комунальні послуги сплачує [PERSON] Доказів місця реєстрації інших відповідачів в судовому засіданні не встановлено. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлений факт порушення відповідачами чинного законодавства, щодо їх обовязку, як власника майна утримувати належну їм частку, що є обєктом спільної часткової власності, чим порушуються права та законні інтереси позивача, поновлення його прав можливе шляхом припинення відповідачів права власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності з сплатою йому ринкової вартості частки його майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved