Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-28 00:00:00

09.07.2012 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного Товариства «ПриватБанк» та [PERSON] про визнання недійсними кредитної угоди та договору поруки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2009 р. між ПАТ КБ «ПривагБанк» та [PERSON] було укладено кредитно - заставну угоду № DZH0AD40306502 від 11.11.2009 р. (Договір-1). В рамках забезпечення виконання зобов'язання за Договором-1 між відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір поруки б/н від 11.11.2009 р. (Договір-2). Позивач вважає, що при укладенні вищевказаних договорів відбулися суттєві порушення законодавства, які призвели до визнання недійсним Договору-1 та Договору-2, що забезпечував виконання Договору-1, та відповідачем-1 допущене грубе порушення вимог чинного законодавства, щодо письмового оформлення Договору-1, а за таких обставин він є недійсним з вигляду на норми закону, на підставі чого просить визнати недійсним кредитно - заставний договір № DZH0AD40306502 від 11.11.2009 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та визнати недійсним Договір поруки б/н від 11.11.2009 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]; судові витрати віднести на Відповідачів 1,2. В судове засідання позивач не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що позивач добровільно обрав послуги відповідача-1 серед інших банків. Вказував, що відповідач-1 не надав інформацію щодо реальних наслідків виконання умов договору. А саме підстави та порядок нарахувань до сплати. Представник відповідача-1 в судове засідання з'явився, позов не визнав в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні. Додатково суду пояснив, що усі умови кредитування викладені в кредитно-заставному договорі, який підписаний сторонами без зауважень. Будь якого омана з боку банку не існувала. Банк користується правами та виконує обов'язки відповідно до умов договору. На той час в банку була єдина програма кредитування на придбання автомобілю -«Авто в кредит» з умовами якого був ознайомлений позивач під розпис. Відповідач-2 в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву в якій вказував, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглядати справу за його відсутністю (а.с. 30). Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.11.2009 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір №DZH0AD40306502, відповідно до умов якого Банк надав кредит позивачеві на придбання автомобіля Ford KA - 1997 року випуску, раніше конфіскованого. Відповідно до п. 17 Кредитно-заставного договору розмір кредиту складає 39536,20 грн., датою надання кредиту встановлено не пізніше ніж 11.11.2009р.; з остаточною датою погашення 10.11.2009р.; з процентною ставкою 20,04 річних. Порядок та строки погашення кредиту встановлені в Додатку №1 до Кредитно-заставного договору. Предметом застави виступає придбаний автомобіль (а.с.5-11). Умови кредиту по програмі «Авто в кредит», викладені в Сертифікаті №AFR312832, з яким позивач ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом (а.с. 35). Також 11.11.2009 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) укладений договір Поруки, відповідно до якого [PERSON] поручається перед банком за виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 12). 11 листопада 2009 року відповідач-1 сплатив за автомобіль позивача, раніше конфіскованого, відповідно до Меморіального ордеру (а.с. 34). Позивач отримав автомобіль в листопаді 2009 року, що визнається сторонами та не потребує доведенню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч. 2-3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. ст. 627 - 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на порушення принципів рівності сторін договору, оскільки за умовами договору тільки у Банка є право на односторонню зміну умов договору та відсутність необхідного порядку припинення договору, відповідальності відповідача-1 за неналежне виконання або за невиконання умов договору. Проте дане ствердження спростовується змістом Кредитно-заставним договору. Так у спірному договорі міститься розділ 15, який передбачає зокрема порядок зміни умов договору, відповідно до якого Договір може бути змінений за згодою Сторін, а також у порядку, встановленому у ньому (п. 15.2 Кредитно-заставного Договору). У випадку смерті Позичальника, банк має право в односторонньому порядку: зменшити розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством; або/та припинити дію даного Договору датою отримання документів про смерть Позичальника, при цьому нарахування процентів припиняються наступного дня після вищезгаданої дати отримання документів про смерть Позичальника (п. 15.3 Кредитно-заставного договору). За пунктом 15.4 Кредитно-заставного договору, припинення дії Договору здійснюється відповідно до положень Договору та діючого законодавства. Крім того, положення договору містить посилання на норми діючого законодавства, які в свою чергу також регулюють припинення дії Договору, зокрема ст.ст. 651, 652 ЦК України Вказані положення не суперечать діючому законодавству, тому відсутні підстави, для визнання договору недійсним. Також суд відхиляє доводи позивача на порушення принципів рівності сторін у Кредитно-заставному договорі, оскільки обсяг відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань залежить від обсягу таких зобов'язань. За своєю правовою природою в кредитних правовідносинах у позичальника обсяг зобов'язань більш ніж у Кредитора, тому й обсяг відповідальності більші, що не суперечить діючому законодавству. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте позивачем не доведено сам факт обману, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. А сама по собі незгода з умовами договору, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не ґрунтується на нормах законодавства твердження позивача про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отже відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Кредитно-заставний договір укладений сторонами 11 листопада 2009 року та на той час діяв Закон України «Про заставу» в редакції Закону N 997-V ( 997-16 ) від 27.04.2007р., де стаття 13 не містить положень про обов'язковість нотаріального посвідчення договору застави транспортного засобу, тому відсутні підстави для визнання Кредитно-заставного договору недійсним за ст. 220 ЦК України. Також не заслуговують уваги ствердження позивача про невиконання вимог щодо укладання спірного договору у письмовій формі в зв'язку з застосуванням відповідачем печатки з зазначенням, на думку позивача, невідомої особи - Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з огляду на наступне. Відповідно до ст. 207 ЦПК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Як убачається із матеріалів справи зміст Кредитно-заставного договору від 11.11.2009 року зафіксований у одному документі під назвою «Кредитно-заставний договір № DZH0AD40306502 від 11.11.2009 р.» та на останньої старинці якого міститься підписи позивача та представника відповідача, яка скріплена печаткою наступного змісту: Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» Дніпродзержинська філія код ЄДРПОУ 24607712. Відповідно до Довідки №11183 Державного комітету статистики України, Дніпродзержинськ філія закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» без права юридичної особи; ідентифікаційний код 24607712; головне підприємство - Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с.36). Згідно із змісту п.1.1 Статуту відповідача, за Рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв'язку із зміною типу Банку, змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 27-28). Відповідно до Положення про Дніпродзержинську філію публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі Положення) у зв'язку із зміною типу товариства та найменування банку на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» рішенням Правління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» філію перейменовано на Дніпродзержинську філію Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с. 37-41). Згідно зі п. 1.9 Положення філія має печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням та логотипом Банку Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про акціонерні товариства» (набрав чинності 29.04.2009р) передбачене обов'язкове приведення статутів та внутрішніх положеннь акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у відповідність із нормами цього Закону не пізніше ніж протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, зокрема шляхом внесення змін до статуту товариства, які в тому числі передбачають зміну найменування акціонерного товариства з відкритого або закритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство чи з відкритого або закритого акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство. Таким чином, судом встановлено, що на кредитно-заставному договорі міститься печатка структурног підрозділу відповідача - філії, яка відповідно до затвердженого Положення має печатку з своїм найменуванням. Само по собі несвоєчасна заміна печатки в зв'язку з перейменуванням банку не є підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки така підстава не передбачена нормами діючого законодавства. За такими обставинами позовні вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed