Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у первісний стан та просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: м. Одеса, вулиця Терешкової, будинок № 8 б[ADDRESS], загальною площею 40,7 кв.м., житловою площею -25,7 кв.м; повернути сторони у первісний стан: припинити право власності [PERSON] на квартиру за адресою: м. Одеса, вулиця Терешкової, будинок № 8 б[ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: м. Одеса, вулиця Терешкової, будинок № 8 б[ADDRESS]. Позивачка посилається на те, що у 1990 році зникла без вісти її донька [PERSON] 25.02.1996 році помер чоловік заявниці [PERSON] Наприкінці 2001 року заявниця потрапила до лікарні, де відповідачка [PERSON] працювала медсестрою, яка запропонувала їй скласти договір довічного утримання, а саме відповідачка обіцяла готувати їжу, купувати продукти та ліки, прибирати в квартирі, брати участь в оплаті комунальних послуг, медичної допомоги тощо. Позивачка знала відповідачку, як порядну людину, вона тривалий час була уважною до чоловіка позивачки, приходила до них на кватиру, робила йому уколи, ставила крапельниці. Оскільки ступінь довіри до відповідачки була висока, а позивачка була людиною похилого віку, що спонукало її прийняти пропозицію [PERSON], тому 28.01.2002 року вона уклала договір дарування належної її квартири. Після укладення договору дарування відповідачка змінила ставлення до позивачки і матеріальної допомоги не надавала, виконувала умови щодо довічного утримання лише у частині погашення комунальних послуг. Укладаючи спірний договір під впливом вищевказаних обставин позивачка помилялася щодо природи правочину та його наслідків, оскільки бажала завдяки переданій у дар відповідачці квартирі влаштувати свою старість, отримати догляд і допомогу. Також [PERSON] зазначила, що [PERSON] ніколи не проживала і не була зареєстрована у квартирі за адресою: м. Одеса, вулиця Терешкової, будинок № 8 б[ADDRESS]. Особистий рахунок у зазначеній квартирі був відкритий на [PERSON] тільки у 2011 р.; на підтвердження були представлені документи щодо складу сімї та реєстрації, оплати житлово-комунальних послуг. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила суду, що дійсно тривалий час була знайома з родиною позивачки, оскільки працювала дільничною медсестрою, тому приходила до дому та за призначенням лікаря робила чоловіку позивачки уколи, ставила банки та інше. В 1996 році чоловік позивачки помер. Однак за двадцять років з родиною [PERSON] у неї склалися дружні відносини і вона продовжувала приходити до позивачки та надавала їй медичну допомогу. У листопаді 2001 року позивачка сильно захворіла, в звязку з чим відповідачка двічі на день приходила до неї та надавала медичну допомогу. Після одужання, позивачка сама запропонувала подарувати їй свою квартиру, мотивувала тим, що дуже добре відноситься до відповідачки. 28.01.2002 року між нею та позивачкою було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. В договорі дарування був оговорений пункт, що позивачка може проживати у квартирі довічно. Після укладення договору відносини не змінилася, відповідачка приходила до квартири, здійснювала медичну допомогу. Про укладення договору довічного утримання з позивачкою вони не домовлялися. В 2010 році зявилася донька позивачки, яка настроїла її проти неї, та вимагала повернути квартиру. Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що знає [PERSON] більше 50 років. Після зникнення доньки [PERSON] перебувала у складному психічному стані. Про договір дарування квартири вона дізналася через кілька років після його укладення. Саме син свідка упізнав на вулиці доньку позивачки, яка втратила память, та привів її додому. Потім між [PERSON] і [PERSON] відбувся конфлікт, тому що остання відмовилася зареєструвати доньку відповідачки у квартирі [ADDRESS]. Саме тоді позивачка дізналася про те, що не вправі розпоряджатися даним нерухомим майном. Свідок [PERSON] надала пояснення у судовому засіданні, що знайома з позивачкою та її донькою з 12 років, навчалася у школі разом з донькою [PERSON]. Після того, як без вісті зникла [PERSON], [PERSON] стала більш емоційною та вразливою. Свідок не знайома з [PERSON], знає, що вона іноді надавала деякі послуги позивачці; зокрема, допомагала їй навести порядок на цвинтарі. Свідок з боку відповідача [PERSON] стверджувала у судовому засіданні, що [PERSON] все було розяснено під час укладення договору дарування квартири, вона була повідомлена щодо правових наслідків. Вислухавши позивачку, відповідачку, представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2002 року був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняла в дар двохкімнатну квартиру, що заходиться у м.Одесі, по вулиці Терешковій, будинок під № 8 «б», квартира №92. Згідно п.5 вказаного договору [PERSON] зобовязується надати право довічного мешкання у зазначеній квартирі [PERSON]. 28 березня 1996 року рішенням Київського районного суду м.Одеси [PERSON] (доньку позивачки) було визнано безвісно відсутньою. 25 лютого 1996 року помер [PERSON] (чоловік позивачки) Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час укладення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За змістом зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обовязків щодо надання таких вигод. Як зазначено в Узагальненні Практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України, Договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобовязань матеріального характеру. Тому за відсутності доказів про обман іншої сторони або фактичних умов іншого правочину (договору довічного утримання) може мати місце помилка, тобто неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Згідно зі ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. В період укладення договору дарування у 2002 році [PERSON] була особою похилого віку, [INFO], одинокою людиною, у неї помер чоловік, донька була визнана безвісно відсутньою, тому вона мала намір влаштувати свою старість, отримувати догляд і допомогу. Суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON], укладаючи спірний договір, помилялася щодо природи правочину та його наслідків, мала на увазі, договір довічного утримання. Крім того, у п. 5 вказаного договору було оговорено, що [PERSON] зобовязується надати право довічного мешкання у зазначеній квартирі [PERSON]. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються зібраними по справі доказами і відповідають вимогам закону, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у первісний стан підлягають задоволенню.

Outcome: approved