Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з названим позовом стверджуючи, що 15 серпня 1986 року його матері [PERSON], йому - [PERSON] та його брату [PERSON], як евакуйованим із 30-ти кілометрової зони Чорнобильської АЕС, виконавчим комітетом [PERSON] районної ради був виданий ордер на жиле приміщення - окремий будинок з трьох кімнат жилою площею 39,5 м.кв. по вул. Нікопольській, 2 в с. Ярешки Баришівського району ( пізніше будинку був присвоєний № 1). На підставі цьоґо ордеру вони всі вселились в будинок, де на даний час позивач є зареєстрованим і проживає в ньому. 30 червня 1990 року [PERSON] Міністрів Української РСР винесла постанову № 149 про передачу у власність житла переселенцям з 30-ти кілометрової зони Чорнобильської АЕС, яке їм було надано після евакуації в 1986 році. У відповідності з п. 1 цього документу жилі будинки садибного типу з надвірними будівлями державного або громадського житлового фонду, в які переселені в 1986-1990 роках, чи переселятимуться громадяни з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, передаються їм безкоштовно у особисту власність. Однак, на підставі рішення адміністрації радгоспу Ярешківський будинок № 1 по вулиці Нікопольській в с. Ярешки Баришівського району був переданий у власність лише одній матері позивача - [PERSON] Про даний факт він дізнався після смерті матері, яка померла 24 квітня 2011 року, коли почав оформляти спадкові документи. Тоді ж і дізнався про те, що 21 липня 2009 року мати подарувала будинок його сестрі - [PERSON] Вважає, шо передачею будинку № 1 по вул. Нікопольській в с. Ярешки Баришівського району у власність лише матері [PERSON] та передачею цього будинку матір'ю в дар [PERSON] порушені його конституційні права громадянина України і, що його незаконно позбавлено права власності на 1/3 вищезгаданого будинку. Просив суд визнати недійсним факт передачі жилого будинку з надвірними будівлями садибного типу, розташований за адресою с. Ярешки по вул. Нікопольській, 1 Баришівського району Київської області згідно [PERSON] Міністрів УРСР №149 від 30.06.1990 року, скасувати договір дарування житлового будинку від 21 липня 2009 року та визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Ярешки вул. Нікопольська, 1 Баришівського району Київської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] предявлений до суду позов підтримав повністю пояснивши, що під час підготовки та подачі позовної заяви до суду, йому не вдалось розшукати оригінал або копію рішення адміністрації радгоспу Ярешківський№ 76 від 6 грудня 1991 року на підставі якого, був складений акт про передачу його матері [PERSON] у особисту власність жилого будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: с. Ярешки Баришівського району вул. Нікопольська, 1. Отримавши в сільській раді копію даного акту, ним були виявлені численні виправлення. Так, в акті вказано, що будинок передається в особисту власність на підставі рішення адміністрації радгоспу Ярешківський№ 76 від ( далі дата виправлена І читається як 3 грудня 1990 року, або як 6 грудня 1990 року, або як 3 грудня 1991 року, або як 6 грудня 1991 року). Крім того, у графі здавстоїть дата, яка читається або як 18 листопада 1990 року, або як 18 листопада 1991 року, у графі прийнявстоїть дата 30 листопада 1990 року. Ця обставина викликала в нього сумнів не тільки в законності рішення адміністрації радгоспу Ярешківський№ 76 про передачу його матері [PERSON] у особисту власність жилого будинку з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: с. Ярешки Баришівського району вул. Нікопольська, 1, а й існуванні самого цього рішення. 21.07.2009 року його мати [PERSON] уклала договір дарування згідно з яким, вона передала у власність [PERSON], яка є її дочкою вказане домоволодіння. В договорі вказано, що цей житловий будинок з господарськими будівлями належав [PERSON] на підставі дублікату акту про передачу будинку, виданого радгоспом Ярешківський30.11.1991 року (дублікат виданий [PERSON] сільською радою 04.06.2009 року за.№ 10) та зареєстрованого в [PERSON] БТІ 22.06.2009 року за № 12. Разом з тим, у відповідності з довідкою № 84 від 24.05.2011 року, по даним [PERSON] БТІ домоволодіння, яке знаходиться за адресою с. Ярешки Баришівського району вул. Нікопольська, 1, було передано [PERSON] згідно акту передачі від 06.12.1990 року. Таким чином, разом з сумнівом у існуванні рішення про передачу матері [PERSON] у особисту власність жилого будинку з надвірними будівлями, викликає сумнів і сам факт передачі їй у власність цього будинку. Просить суд його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримуючи позовні вимоги свого довірителя зазначив, що передача будинку у власність лише одній матері позивача є незаконною, так як були порушені конституційні права його довірителя, а також його хворого брата [PERSON] Відповідачка [PERSON] звернулась за дублікатом Акту передачі будинку у власність матері позивача до секретаря Ярешківської сільської ради, де в графі здав , прийняв в дублікаті акту завідомо поставлені неправдиві відомості. На підставі цього дублікату, державним нотаріусом був складений договір дарування будинку [PERSON] Таким чином, відповідачка ввела в оману нотаріуса, якій не були надані відомості про інших мешканців будинку. Такими діями відповідачки були порушені не тільки права позивача, а і майнові права його брата інваліда, якого теж свідомо позбавили законних прав на житло. [PERSON] вважає позовні вимоги його доверителя цілком обґрунтованими, а тому, просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. Заперечуючи проти предявленого позову відповідачка по справі, [PERSON] пояснила суду, що її мати [PERSON] та брати [PERSON] та [PERSON] поселилися в будинку № 2 по вул. Нікопольська в с. Ярешки Баришівського району. Поживши декілька днів, брат [PERSON] добровільно виписався із будинку та виїхав із села в м. Нікополь Дніпропетровської області, а через деякий час, мати із братом [PERSON], перейшли проживати в будинок по вул.Нікопольська,1. [PERSON], [PERSON] переїхав проживати в [INFO], де проживав в будинку батька та після смерті якого, продавши хату, переїхав в Баришівський район, де проживав в с. Недра, а згодом, залишивши двох малолітніх дітей, переїхав проживати в [INFO]. Продавши в с. Морозівка будинок, позивач разом із своєю нинішньою дружиною попросилися в матері певний час пожити, поки вони куплять будинок. Мати не дуже хотіла впускати [PERSON], оскільки між ними дуже часто виникали сварки, в ході яких, останній завдавав матері тілесні ушкодження . Оскільки замість будинку брат купив автомобіль, то продовжував разом із своєю дружиною проживати в будинку матері. На той час, стан здоровя матері погіршав, вона перенесла інсульт, а тому, Брату було запропоновано здійснювати догляд за хворою та братом, а вона відмовиться від своєї частки в спадщині. На вказану пропозицію [PERSON] категорично відмовився сказавши, що догляд за хворими він здійснювати не буде і йому не потрібно від них і ніякого майна. В звязку з необхідністю, [PERSON] забрала матір до себе та продовжувала здійснювати догляд за хворим братом [PERSON]. Поправившись від перенесеного інсульту, мати вирішила подарувати житловий будинок їй, в звязку з чим пішла в сільську раду та написала заяву про надання дозволу на дарування свого будинку, в якому проживав брат - інвалід. Дане питання було розглянуто на сесії [PERSON] сільської ради, куди офіційно було запрошено і [PERSON], який на розгляд не зявився. Рішенням сесії [PERSON] сільської ради, [PERSON] було надано дозвіл на відчуження майна та одночасно було визнано її - [PERSON], опікуном брата [PERSON] 21 липня 2009 року мати подарувала їй будинок і з того часу вона продовжувала здійснювати догляд за нею та за братом [PERSON] до дня їх смерті. Просить суд в позові відмовити повністю. Підтримуючи позицію своєї довірительки, адвокат [PERSON] суду пояснила, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Так, на момент передачі будинку в приватну власність, [PERSON] в будинку по вул. Нікопольська, 1 не проживав та не був прописаний, оскільки в цей час, мешкав в с. Макар Буда Макарівського району Київської області в будинку свого батька. Про намір померлої передати будинок своїй дочці [PERSON] свідчить і той факт, що 09 грудня 1996 року нею був складений заповіт відповідно до якого, все своє майно вона заповіла їй. Позивачу [PERSON] було достеменно відомо про те, що мати має намір відчужити своє майно дочці, проте будь-яких заходів щодо збереження як на його думку свого майна останній не вчиняв посилаючись на те, що йому нічого не потрібно. Окрім того, в своїх позовних вимогах, позивач просить суд постановити рішення, яким визнати факт передачі будинку по вул. Нікопольська,1 у власність недійсним та скасувати договір дарування вказаного будинку. Вважає, що позивачем не правильно сформований сам предмет позову, оскільки вимога про визнання факту недійсним не призводить до поновлення порушених прав, а тому вона не може бути предметом спору. Разом з тим, договір дарування нерухомого майна є правочином, а тому, чинне законодавство не передбачає такої форми захисту порушених або не визнаних цивільних прав як скасування, тобто відміна договору дарування. Даний договір може бути визнаний судом недійсним при наявності передбачених чинним законодавством підстав. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачем не наведено жодних підстав для визнання договору дарування недійсним, в звязку з чим, заявлений до суду позов є безпідставним. Просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні його позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Баришівського району сільський голова [PERSON] заперечуючи проти даного позову суду пояснила, що на дату виконання Постанови КМ УРСР від 30.06.1990 року Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність, вона працювала секретарем Ярешківської сільської ради та допомагала адміністрації радгоспу готувати документи для передачі будинків у власність переселенцям із зони забруднення. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відсутність самого факту передачі будинку сімї [PERSON] та визнання даного факту недійсним суперечить здоровому глузду. Протягом 1990 - 1992 років, переселенцям по актам передачі, по факту введення будинку в експлуатацію, було передано в особисту власність 186 будинків. Оскільки на той час технічні можливості були значно меншими, то бланки актів готувалися по мірі необхідності в звязку з чим, в даних актах і є виправлення, на які наголошує представник позивача. На той час ніхто не думав та не міг подумати про те, що через певний період часу, питання такої передачі буде оскаржуватися. Просить суд в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, сільської ради народних депутатів видає громадянину ордер, який є єдиною підставоюдля вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином, евакуйованим із зони відчуження ( посвідчення серії Б № 001081, категорія 2 а.с. 7). Разом із своєю матірю [PERSON] та братом [PERSON] були евакуйовані із 30-ти кілометрової зони Чорнобильської АЕС та 15.08.1986 виконавчим комітетом [PERSON] народних депутатів їм був виданий ордер на жиле приміщення за №378 серії 615 в якому зазначено, що ордер виданий на сімю в складі 3 чоловік на право зайняття житлового приміщення житловою площею 39.5 кв.м., яке складається із 3-х кімнат окремого будинку за адресою с. Ярешки Баришівського району вул. Нікопольська буд. 2 . В ордері зазначений склад сімї: [PERSON], сини - [PERSON], [PERSON] ( а.с. 9 ) Відповідно до п.2 ч.3 ст.71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сімї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання у звязку з навчанням протягом усього часу навчання. 01.09.1986 року [PERSON] виписався із житлового будинку по вул. Нікопольська, 2 оскільки згідно наказу № 77-к був зарахований до Нікопольського учбового комбінату тресту Дніпроводбуд на відділення машиніст автокранів та 05.03.1987 року згідно наказу № 38-к був звільнений в звязку із закінченням учбового закладу та направленням на практику в ПМК-56 тресту Київводбуд куди був зарахований автокрановщиком 4-го розряду відповідно до наказу № 12 від 18.03.1987 року. Таким чином, за [PERSON] зберігалося жиле приміщення по вул. Нікопольська, 2 в с. Ярешки Баришівського району Київської області до 05.03.1987 року. В ході судового розгляду справи було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] поживши декілька днів в будинку по вул. Нікопольська,2 в звязку з наявністю вільного житла та безконтрольністю місцевих органів влади, залишили його та перейшли проживати в житловий будинок № 1 по вул. Нікопольській с. Ярешки. 30.06.1990 року [PERSON] Міністрів Української РСР винесла [PERSON] №149 Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність. ( [PERSON] втратила чинність на підставі Постанови КМ N 706 ( 706-92-п ) від 16.12.92 ) На підставі даної постанови, рішенням № 76 від 6 грудня 1991 року по радгоспу Ярешківський, адміністрація радгоспу 18 листопада 1991 року передала, а [PERSON] 30.11.1991 року прийняла в особисту власність відповідно до акту передачі жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями будинок загальною площею 66.10 кв.м. за адресою Нікопольська,1. Вказане домоволодіння на підставі акту передачі від 30.11.1991 року було зареєстроване Переяслав-Хмельницьким бюро технічної інвентаризації 06 травня 1992 року на праві приватної власності за [PERSON] ( особиста справа № 12 а.с. 195 ). Оригінал дублікату акту від 30.11.1991 року знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи домоволодіння, яке розташоване по вул. Нікопольська,1 с. Ярешки Баришівського району Київської області, знаходиться в [PERSON] БТІ та був оглянутий в судовому засіданні . Відповідно до адресної довідки виданої 18.12.2012 року, [PERSON], [INFO] прибув із с. Буда Бородянського району Київської області та зареєстрований 18.10.1992 року за адресою с. Ярешки вул. Нікопольська,1 Баришівського району. За таких обставин суд вважає, що на момент передачі будинку по вул. Нікопольська,1 в особисту власність [PERSON] як голові сімї, права позивача [PERSON] не були порушені, оскільки останній за вказаною адресою не проживав та не був там прописаний. Посилання представника позивача на ту обставину, що в зазначеному акті мають місце виправлення дати передачі та прийому будинку було предметом обговорення в судовому засіданні. Так, допитана в судовому засіданні в якості відповідача [PERSON], яка на той час працювала секретарем Ярешківської сільської ради в своїх показах стверджувала, що зразок актів передачі був виготовлений як додаток до Постанови КМ УРСР № 149 від 30.06.1990 року, а тому, не маючи тих технічних можливостей, які є на даний час, то виправлення здійснювалось шляхом перекреслення кульковою ручкою числа останнього року та проставлення того числа чи року, на момент якого відбувалася сама передача будинку. Таким чином, в судовому засіданні безспірно встановлено факт передачі будинку № 1 по вул. Нікопольська в с. Ярешках Баришівського району Київської області адміністрацією радгоспу Ярешківський в особисту власність [PERSON]. Окрім того, частина 2 ст.16 ЦК України визначає перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, цивільно-процесуальне законодавство не передбачає такого способу захисту порушених або невизнаних прав фізичної особи як визнання недійсним факту передачі нерухомого майна у власність, на чому наполягає позивач. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) вимоги до змісту правочину полягають в тому, що він не повинен суперечити актам цивільного законодавства та моральним принципам суспільства; 2) субєктами правочину можуть бути лише особи, які мають необхідний обсяг право-чиноздатності, що є елементом цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути: а) вільним (формуватися за відсутності тиску на психіку або особистість фізичної особи тощо; формуватися в умовах, за яких особа може належним чином оцінити ситуацію, визначити для себе мету правочину, уявлення про його характеристику тощо); б) таким, що відповідає внутрішній волі (намірам) суб'єктів правочину. 3) при укладенні правочину обов'язковим є дотримання передбаченої законом форми; 4) правочин має бути реальним, тобто спрямованим на фактичне настання правових наслідків. \~ За правилами ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Судом встановлено, що 21.07.2009 року [PERSON] уклала договір дарування згідно якого добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій подарувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Ярешки Баришівського району по вул. Нікопольській,1 своїй дочці відповідачці [PERSON]. Даний житловий будинок належав [PERSON] на підставі дублікату акту про передачу будинку, виданого радгоспом Ярешківський30.11.1991 року ( дублікат виданий [PERSON] сільською радою 04.06.2009 року за № 10) та зареєстрованого в [PERSON] БТІ 22.06.2009 року за № 12. Договір дарування житлового будинку від 21.07.2009 року укладений в письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори , зареєстровано в реєстрі за № 1-3073. Відповідно до п.13 Додатку 2 до Наказу Міністерства юстиції України Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно№ 7/5 від 07.02.2002 року, дублікат правовстановлювального документа, виданий нотаріусом, органом місцевого самоврядування, органом приватизації, копія архівного правовстановлювального документа, входить до Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. З урахуванням вищенаведеного судом встановлено, що загальні вимоги, додержання яких було необхідним для чинності правочину при укладенні договору дарування будинку [PERSON] своїй дочці [PERSON] дотримані повністю. Цивільним кодексом України, зокрема ч.2 ст.16 КЦ України передбачено способи захисту порушених прав один із яких - визнання правочину недійсним, який застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину. З таким позовом вправі звертатися не лише самі сторони недійсного правочину, але й інші особи, наприклад, представники неповнолітніх, малолітніх дітей, обмежено дієздатних чи недієздатних осіб, а також інші зацікавлені особи. За правилами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з позовом про скасування ( відміну ) договору дарування, позивач не тільки не обрав передбачений законом спосіб захисту цивільного права, а й не вказав норму матеріального права, яка була порушена сторонами при укладенні оспорюваного договору, що не дає суду правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed