Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири № 20, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Ломоносова, 19-а. на підставі договору дарування. Окрім неї в квартирі зареєстровано ще колишніх членів сімї власника співмешканця відповідачів [PERSON] та [PERSON], але майна яке б належало відповідача в квартирі немає в даній квартирі вони не мешкають за власним бажанням, але завдають їй збитків через знаходження на реєстраційному обліку, тому просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування квартирою № 20, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Ломоносова, 19-а. Позивач [PERSON] про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, але у судове засідання не зявилась, згідно заяви просила розглядати справу у її відсутність позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] про час, місце та дату розгляду справи були повідомлена належним чином, але у судове засідання не зявились, згідно заяви просили розглядати справу у їх відсутність, проти задоволення вимог не заперечують. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору дарування квартири серії ВМ1 № 382343, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області 14 липня 2009 року, власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], що підтверджується копією витягу з реєстру права власності на нерухоме майно № 23377015 від 23.07.2009 року. Згідно копії довідки КП «ЕРЦ» від 19.02.2013 року, за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Ломоносова, 19-а/20, зареєстровано відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідно до акту перевірки паспортного режиму, складеного КП «ЕРЦ» 19.02.2013 року, у квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2007 року. Як видно з позовної заяви, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі не мешкають вже понад один рік, а саме з 2007 року, у звязку з чим вона несе тягар утримання квартири, самостійно сплачуючи комунальні послуги за себе та відповідачів, які в квартирі не мешкають. Всі ці обставини чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном, квартирою № 20 в будинку № 19-а по вул. Ломоносова в м. Сєвєродонецьку Луганської області. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі № 20, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Ломоносова, 19-а, більш, ніж один рік без поважних причин, позивач [PERSON] є власником даної квартири, а знаходження відповідачів на реєстраційному обліку в її квартирі завдає їй збитків через нарахування платежів, як на особу, яка проживає в квартирі та користується комунальними послугами, тому їх повинно бути визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 20, яка розташована за адресою Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Ломоносова, 19-а.

Outcome: approved