Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-18 00:00:00

Головне управління юстиції у Запорізькій області в інтересах [PERSON] звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Федеративної Республіки Німмечина, зазначивши наступне. 14 лютого 2005 року [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідачка 1) уклали шлюб у м. Ляймен (Німеччина). 21 березня 2005 року у Позивача та Відповідачки 1 народилися діти Давіде та Єлена [PERSON]. З 01 грудня 2005 року Відповідачка 1 та неповнолітні діти зареєстровані за адресою Курпфальцштрассе 49, м Максдорф, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї. Діти відвідували інтегрований євангельський дитячий садок [PERSON] м. Максдорф. 17 березня 2008 року шлюб між Позивачем та Відповідачкою 1 було розірвано. Згідно з рішенням дільничного суду міста Людвігсхафена-на-Рейні від 12 січня 2009 року у справі 5b F 249/08 Відповідачці 1 передано право призначати місце проживання дітей Давіда та Єлени [PERSON], за умови, що це право обмежується Федеративною Республікою Німеччина. Крім того, дільничним судом міста Людвігсхафена-на-Рейні, в протоколі засідання від 17 вересня 2009 року у справі 5b F 187/09 підтримано мирову угоду, запропоновану, процесуальним опікуном [PERSON], якою визначено порядок виконання батьками їх батьківських обов'язків щодо дітей та порядок спілкування Позивача з дітьми. 31 травня 2011 року Відповідачка 1 разом з дітьми приїхала до України, та залишила їх з бабусею неповнолітніх, [PERSON] (Відповідачка 2), за адресою: [ADDRESS]. Отже, з моменту народження і до виїзду до України неповнолітні діти постійно проживали в Німеччині, що підтверджується довідкою з місця проживання, садочка та початкової школи м.Максдорф, яку діти мали відвідувати у навчальному році 2011/2012, але яких за заявою Відповідачки було виключено 22.09.2010р. Таким чином, Позивач вважає, що Відповідачка 1 самостійно змінила місце проживання неповнолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням прав Позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на поїздку до України та на зміну постійного проживання неповнолітніх доньки та сина в Україні та залишення їх з Відповідачкою 2 Позивач не давав. Позивач вбачає, що Відповідачка 1 незаконно перемістила, а Відповідачка 2 незаконно утримує неповнолітніх Давіде та Єлену [PERSON] на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною з 1 січня 2008 року. Згідно з рішенням дільничного суду міста Людвігсхафена-на-Рейні від 12 січня 2009 року у справі 5b F 249/08 Відповідачці 1 передано право визначати місце проживання дітей Давіда та Єлени [PERSON], за умови, що це право обмежується Федеративною Республікою Німеччина. Таким чином для вивезення дітей до України на постійне проживання Відповідачка 1 мала отримати дозвіл суду Німеччини. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на територію якої утримується дитина (діти), зобов'язана повернути дітей в державу її постійного проживання. Позивач на підставі Конвенції 1980 року через Федеральне Міністерство юстиції Німеччини звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України по виконанню зазначеної Конвенції з заявою про повернення дітей 16 березня 2012 року . Згідно з пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (в редакції постанови "Кабінету Міністрів від 2 вересня 2010 року № 795) (далі - Порядок), Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню цієї Конвенції через Головне управління юстиції у Запорізькій області вживалися заходи для добровільного повернення дітей до Німеччини відповідно до статті 7 Конвенції 1980 року. 13 червня 2012 року у приміщенні Головного управління юстиції у Запорізькій області було проведено бесіду з Відповідачкою 2, під час якої їй роз'яснено положення Конвенції та отримано від неї пояснення, з яких вбачається, що Відповідачка 2 відмовляється добровільно повертати дітей, яких з нею залишила Відповідачка 1, до Німеччини. З огляду на викладене, позивач просить суд, визнати незаконним переміщення та утримування на території України неповнолітніх дітей Давіде [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], Відповідачами; повернути неповнолітніх дітей Давіде [PERSON], [INFO], та Єлене [PERSON], [INFO], до Німеччини за адресою: вул. Георг-Херве-Штр 2 b, м.Людвігсхафен-на-Рейні, 67061; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відпловідачів - [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою [INFO] та [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [INFO], передати неповнолітніх Давіде [PERSON], [INFO], та Єлене [PERSON], [INFO], батьку [PERSON], [INFO], який проживає: вул. Георг-Херве-Штр. 2b, м. Людвігсхафен-на-Рейні, 67061, Федеративна Республіка Німеччина, який приїде на Україну, щоб забрати дітей; покласти витрати, пов'язані з поверненням дітей до Федеративної Республіки Німеччина, на Позивача; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дітей до Федеративної Республіки Німеччина. У судовому засіданні представники Головного управління юстиції у Запорізькій області, які мають належні повноваження позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідачі та їх представник, який має належні повноваження, у судовому засіданні заперечують проти задоволення позову, просять відмовити у його задоволення, надавши письмові заперечення. Пояснили суду, що відповідачкою [PERSON] в Україні створені усі необхідні умови для всебічного розвитку дітей, діти емоційно дуже прив'язані до матері, разом з нею почувають себе комфортно, що значно відрізняється від умов проживання дитини на території Федеративної Республіки Німечина, діти прижилася та повністю адаптувалась на Україні. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 14 лютого 2005 року [PERSON] (Позивач) та [PERSON] (Відповідачка 1) уклали шлюб у м. Ляймен (Німеччина).(л.с.13) 21 березня 2005 року у Позивача та Відповідачки [PERSON] народилися діти Давіде та Єлена [PERSON].(л.с.14) З 01 грудня 2005 року Відповідачка 1 та неповнолітні діти зареєстровані за адресою Курпфальцштрассе 49, м Максдорф, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї. Діти відвідували інтегрований євангельський дитячий садок [PERSON] м. Максдорф. 17 березня 2008 року шлюб між Позивачем та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Згідно з рішенням дільничного суду міста Людвігсхафена-на-Рейні від 12 січня 2009 року у справі 5b F 249/08 Відповідачці [PERSON] передано право призначати місце проживання дітей Давіда та Єлени [PERSON], за умови, що це право обмежується Федеративною Республікою Німеччина.(л.с.15-17) Крім того, дільничним судом міста Людвігсхафена-на-Рейні, в протоколі засідання від 17 вересня 2009 року у справі 5b F 187/09 підтримано мирову угоду, запропоновану, процесуальним опікуном [PERSON], якою визначено порядок виконання батьками їх батьківських обов'язків щодо дітей та порядок спілкування Позивача з дітьми.(л.с.18-20) Відносно тверджень позивача щодо порушення позивачкою при вивезенні неповнолітніх дітей в Україну Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд встановив наступне. 31 травня 2011 року Відповідачка [PERSON] разом з дітьми приїхала до України, до її батьків, які проживають за адресою: [INFO]. У 2011 році, а саме у березні місяці, у [PERSON] закінчилась дія закордонного паспорту (що підтверджується копією закордонного паспорту (л.с.79), тому їй необхідно було повернутись до України. Також про це свідчить й копія посвідчення особи на повернення в Україну (л.с.78), де зазначена [PERSON] та її діти: [PERSON] та Єлена. Оскільки, [PERSON] є матір'ю дітей та їх опікуном, то у зв'язку з закінченням дії закордонного паспорту вона разом з собою на Україну забрала й своїх дітей, оскільки у Німеччині їм не було вже де жити, а в Україні на той момент їй відмовили у видачі закордонного паспорту через відсутність бланків. Так, згідно з рішенням дільничного суду міста Людвігсхафена-на-Рейні від 12 січня 2009 року у справі 5b F 249/08 Відповідачці [PERSON] передано право призначати місце проживання дітей Давіда та Єлени [PERSON], за умови, що це право обмежується Федеративною Республікою Німеччина (л.с. 15-17). Однак у зазначеному рішенні суду не зазначено обмеження вивозу дітей на територію України. Таким чином, не можна вважати вивезення дітей на територію України незаконним переміщенням, оскільки на час вивезення діти були передані судовим органом на виховання та опіку матері, тобто відповідачці [PERSON] Відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІУ. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Німеччиною з 1 січня 2008 року, її цілями є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав. У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь- якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Тобто, для визнання переміщення дитини незаконним необхідна наявність одночасно двох обставин: порушення прав на піклування та ефективність здійснення такого піклування тим, чиї права порушені на момент переміщення або утримування. Крім того, статтею 12 Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, Відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Враховуючи положення цих статей, судом встановлено, що діти Єлена та [PERSON], [INFO], вже прижились у своєму новому середовищі, що підтверджується наступними фактами та документами. Так, після приїзду на територію України до м. Бердянська, діти навчались у ПУЦ "Ерудит"з 01 вересня 2011 року по 01 травня 2012 року, що підтверджується довідкою даного ПУЦ "Ерудит" (л.с.89). Також діти з 17 листопада 2011 року почали ходити до дитячої бібліотеки "Турбота", що підтверджується довідкою даного закладу, де вказано що діти є активними читачами цієї бібліотеки. (л.с.90) Діти проживають разом із відповідачами у квартирі № 2, по бул. Гайдара у м. Бердянську, що підтверджується довідкою ОСББ "ТОР".(л.с.81) Відповідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.02.1998 року Управлінням міського господарства виконкому Бердянської міської ради, на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить частина квартири № 10 у будинку №2 по бул. Гайдара у м. Бердянськ Запорізької області.(л.с.80) Також, на даний момент, після закінчення підготовчих курсів ПУЦ "Ерудит", діти з 01 вересня 2012 року навчаються у Бердянській ЗОШ № 11, що підтверджується довідками даної ЗОШ (загальноосвітньої школи). (л.с. 82, 84) Відповідно до характеристик Єлени та Давіда, посвідчених класним керівником та директором ЗОШ № 11, Єлена та Давід є старанними учнями, матеріал засвоюють на високо-достатньому рівні, працелюбні, активні, ініціативні, в класі мають багато друзів серед дітей, займаються у шкільних гуртках. Також вказано, що їх сім'я приділяє велику увагу вихованню дітей, завжди відвідує батьківські збори, бере активну участь у роботі батьківського комітету. (л.с.83, 85) Це все відповідає дійсності. Згідно довідки про надання логопедичної допомоги, діти комфортно почувають себе на корекційних зайняттях, контактні. Увага та пам'ять розвинені на достатньому рівні, проявляють активність та мотивовані на успішне оволодіння українською мовою.(л.с.86) Відповідно до довідки про результати діагностичного дослідження шкільної зрілості до навчання учнів, Єлена має високий рівень підготовки, [PERSON] має середні рівень підготовки.(л.с.87,88) Діти дуже люблять ходити до школи, мають багато друзів як у школі, та і у дворі будинку, в якому вони проживають. Також вони їздять з мамою та бабусею купатися до моря, на дачну ділянку, де діти з задоволенням проводять час на свіжому повітрі, що підтверджено фотокартками, наданими відповідачами.(л.с.95-106) Діти повністю забезпечені матеріально, добре харчуються, мають все необхідне для розвитку та розваг. Це також підтверджується актом обстеження умов проживання (л.с.94), а також письмовими поясненнями сусідів по будинку, які завірені головою ОСББ "ТОР" (л.с.91-93). Крім того, встановлено, що з часу мешкання [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми Давідом та Єленою [PERSON] на території України, [PERSON] мав можливість спілкуватися з дітьми, оскільки він був обізнаний про від'їзд матері з дітьми на Україну, однак цього не зробив, що також підтверджується дорученням, заповненим [PERSON] ще 14.02.2012 року. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що на території України відповідачка [PERSON] забезпечила дітей належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, забезпечила відвідування дітьми виховних установ з метою розвитку їх здібностей, що дає привід стверджувати що діти прижилися у новому середовищі на території України і повністю адаптувалась, в розумінні ст. 12 Конвенції. Представником позивача, доводячи порушення прав батька на піклування про дітей, взагалі не надано доказів на підтвердження того, що батько піклувався та належним чином утримував дітей на час проживання їх в Федеративній Республіці Німеччина і що його право порушено. Крім того, як було зазначено вище, рішенням дільничного суду міста Людвігсхафена-на-Рейні від 12 січня 2009 року у справі 5b F 249/08 Відповідачці [PERSON] передано право призначати місце проживання дітей Давіда та Єлени [PERSON], тобто вона є опікуном дітей (л.с.15-17). А позивачу [PERSON], дільничним судом міста Людвігсхафена-на-Рейні, в протоколі засідання від 17 вересня 2009 року у справі 5b F 187/09 визначено тільки порядок виконання батьківських обов'язків щодо дітей та порядок спілкування його з дітьми.(л.с.18-20) Зі змісту принципу № 6 Декларації прав дитини від 20.11.1956 року, слідує, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. Мати дітей є громадянкою України і вони на даний час проживають в Україні. Крім того, встановлено, що мати дітей, на данний час не має законних підстав для повернення до ФРН. Представниками позивача не доведено у судовому засіданні того, що піклування про дітей на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України "Про охорону дитинства". Таким чином, враховуючи викладене та приймаючи до уваги ті обставини, що діти проживають на території України з рідною матір'ю протягом більш півтора року, вивезені діти з Федеративної Республіки Німеччини законним шляхом, діти відвідують шкільний навчальний заклад, що свідчить про те, що [PERSON] Єлена та Давід прижилася на Україні і їх повернення до ФРН, враховуючи їх вік, поставить дітей під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди та створить для дітей нетерпиму обстановку, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Федеративної Республіки Німеччина.

Outcome: dismissed