Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-02 00:00:00

У зв`язку з тим, що 10 травня 2004 року [PERSON] згідно наказу № 43-к від 10.05.2004 року був прийнятий на посаду доцента - кандидата наук кафедри філософії до Міжнародного університету "Рівненський економіко-гуманітарний інститут імені академіка Степана Дем`янчука" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), який 07.09.04 року було перейменовано у Приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) і 1 квітня 2008 року за наказом № 61-к від 01.04.2008 року його було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію науково-педагогічного працівника, однак відповідно до абзацу 26 ст.24 Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність" йому не було виплачено грошову допомогу в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат, а на його письмове звернення з приводу виплати таких коштів йому було відмовлено, позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду і просить стягнути з відповідача грошову допомогу у розмірі шести посадових окладів із урахуванням надбавок і доплат в сумі 7800 грн. та середній заробіток за період з квітня 2008 року по вересень 2011 року в сумі 88605,51 грн. В подальшому позивач [PERSON] подав до суду заяви про уточнення позовних вимог, в якій відмовився від позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку і просив стягнути грошову допомогу у розмірі шести посадових окладів із урахуванням надбавок і доплат в сумі 12966,69 грн. та на підставі ст.625 ЦК України стягнути додатково індекс інфляції на вказану заборгованість в сумі 5679,41 грн. та 3% річних в сумі 1556,00 грн., а всього заборгованість на суму 20202,10 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що при виході на пенсію йому не було відомо про те, що він має право на виплату грошової допомоги, однак як тільки він про це дізнався, то звернувся до керівництва університету із письмовою вимогою про виплату таких коштів, але йому було відмовлено. Додатково він звертався із листом до Міністерства освіти з проханням надати роз`яснення стосовно таких виплат і отримав відповідь, що він має право отримати таку грошову допомогу, однак в зв`язку з тим, що ВУЗ є приватним йому було рекомендовано стягувати таку допомогу в судовому порядку. При звільненні з університету йому були виплачена заробітна плата та компенсації за відпустки і стосовно цього він претензій не має, однак вважає, що він має право на отримання грошової допомоги у зв`язку з виходом на наукову пенсію. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог підтримав і суду пояснив, що позивач [PERSON] має право на отримання грошової допомоги відповідно до Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність". Позивач хотів врегулювати спір добровільно, оскільки вважає, що для виплати такої допомоги було достатньо поданої позивачем заяви про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію і додаткової заяви на таку виплату йому не потрібно було подавати. Це разова допомога і обов`язком роботодавця є її виплата. Зважаючи на це просить позов задоволити. Представник відповідача - Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука" у формі товариства з обмеженою відповідальністю - Самороков В.О. позовні вимоги не визнав з мотивів, наведених у запереченнях на заяву про уточнення позовних вимог, зазначив, що дійсно законодавством передбачена виплата такої грошової допомоги, однак з позивачем при його звільненні в квітні 2008 року були проведені всі розрахунки, заяву про виплату такої грошової допомоги при виході на пенсію він не подавав і загалом не долучав жодних доказів того, що йому призначена саме науково-педагогічна пенсія, а умовами укладеного з позивачем контракту не передбачалася виплата такої грошової допомоги. Положення ст.ст.116, 117 КЗпП України не поширюються на таку разову грошову допомогу, тому позивачем пропущено строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, в зв`язку з цим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 10 травня 2004 року [PERSON] згідно наказу № 43-к від 10.05.2004 року був прийнятий на посаду доцента - кандидата наук кафедри філософії до Міжнародного університету "Рівненський економіко-гуманітарний інститут імені академіка Степана Дем`янчука" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю), який 07.09.04 року було перейменовано у Приватний вищий навчальний заклад "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука" (у формі товариства з обмеженою відповідальністю). 01 квітня 2008 року за наказом № 61-к від 01.04.2008 року [PERSON] було звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію науково-педагогічного працівника. Листом Приватного вищого навчального закладу "Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем`янчука" № 01/27 від 19 січня 2011 року [PERSON] було повідомлено, що у відповідь на його лист від 16.12.2010 року він не має право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів. Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу. У ст.116 Кодексу законів про працю України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У ст.117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи всі обставини справи в їх сукупності та надані докази, суд приходить до висновку, що позовна заява подана з порушенням строків, а позов є необґрунтованим, не доведений належними доказами і до задоволення не підлягає. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Що стосується сплати 3% річних, то суд приходить до висновку, що позивач безпідставно посилається на ст 625 ЦК України, що регулює цивільно-правові відносини і вимагає сплати 3-ох відсотків річних від простроченої суми грошової допомоги. Дана правова норма встановлює цивільно-правову відповідальність за порушення грошового зобов`язання, попри це між університетом та позивачем ніяких грошових зобов`язань не існувало. Питання про виплату грошової допомоги при виході на науково-педагогічну пенсію відноситься до трудових правовідносин і регулюється трудовим законодавством, в якому сплата неустойки не передбачена. Таким чином дана позовна вимога є безпідставною. Що стосується індексації виплат, то ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" вказує, що індексації підлягають грошові доходи громадян, які не мають разового характеру. Постанова КМУ "Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 року вказує, що до об`єктів індексації не відноситься цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію та винагорода за підсумками роботи на рік. Тобто вираховування індексації в цьому випадку є неможливим. Стосовно виплати грошової допомоги у розмірі шести посадових окладів при виході на науково-педагогічну пенсію у розмірі 12966,69 грн. у відповідності до ст.24 Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність", то як вбачається з наведеного Закону розмір вказаної грошової допомоги визначається місячним посадовим окладом з урахуванням надбавок і доплат. Посадовий оклад позивача складав 1300 грн. Крім того, йому нараховувалася щомісячна надбавка 15% , тобто 195 грн., що разом складає 1495 грн. (1300 + 195). Таким чином, розмір грошової допомоги складає 8970 грн. (1495 грн. х 6 місяців), а не 12966,69 грн. як стверджує позивач. По-друге, як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач був звільнений з Університету 01 квітня 2008 року у зв`язку із виходом на пенсію науково-педагогічного працівника і з ним був проведений повний розрахунок. Про виплату грошової допомоги у розмірі шести місячних окладів позивач звернувся до Університету лише у грудні 2010 року, тобто через понад 2,5 років. Більше того, отримавши відмову у січні 2011 року, позивач звернувся з позовом до суду не відразу а через деякий час. Грошова допомога, яка видається згідно ст.24 Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність", у відповідності до Закону України "Про оплату праці" не входить в структуру заробітної плати працівника, і є одноразовою допомогою при виході на пенсію, яка надається за окремим зверненням працівника, а тому таке трактування позивачем своєї вимоги як "...щодо виплати грошових коштів невиплачених при звільненні з роботи" не відповідає дійсності. Статтею 223 КЗпП України встановлені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів - тримісячний або місячний строк. Щодо звернень з позовом про стягнення належної заробітної плати, то таке право працівника не обмежується будь-яким строком. Попри це, предметом позовних вимог позивача не є стягнення належної йому заробітної плати, а є стягнення одноразової грошової допомоги, яка не входить в систему оплати праці працівника. Тобто в даному випадку позивач без поважних причин пропустив строки, встановлені ст.233 КЗпП України. За таких обставин суд приходить до висновку, що немає порушення прав позивача, за захистом яких спрямоване його звернення до суду, позов є безпідставним і недоведеним, а тому до задоволення не підлягає. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то до ст.88 ЦПК України, судовий збір необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed