Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-25 00:00:00

23 серпня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з 2002 року вони з відповідачкою припинили шлюбні стосунки, разом не проживають, тому шлюб носить формальний характер. У судове засідання позивач та відповідачка не з'явилися. Позивач подав до суду заяву, за якою просить розглянути справу за його відсутності, свої вимоги підтримав в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи через засоби масової інформації. Заперечень на позов та заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, тому за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, дослідивши підстави позовних вимог та враховуючи відсутність заперечень проти позову від відповідачки, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 9 лютого 1985 року міським відділом ЗАГСу м. Марганець Дніпропетровської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 9 лютого 1985 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 66. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилося двоє дітей 1985 та [INFO], які є повнолітніми. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач та відповідачка фактично припинили між собою шлюбні стосунки з 2002 року. Перестали вести спільне господарство. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, не маючи бажання поновлювати сімейні стосунки, оскільки проживає з іншою жінкою та бажає з нею зареєструвати шлюб. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на протязі десяти років сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім"я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивача та відповідачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяву про зміну прізвища відповідачка до суду не надала. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді між сторонами немає. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved