Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-13 00:00:00

Ухвалою суду від 24.07.2012 року відкрито провадження за означеним вище позовом. Позов обґрунтовано посиланням та таке: 10.02.2012р. на ґрунті зневаги до неї до Криворізького районного відділу ГУ МВС України в Дніпропетровській області з заявою про злочин звернулась [PERSON]. В ході перевірки заяви [PERSON] викладені нею факти не знайшли підтвердження, тому 13.02.2012р. в порушені кримінальної справи було відмовлено на підставі п.2 ст.6 КПК України та винесено відповідну постанову, про що було повідомлено [PERSON] 23.04:2012р. відповідач звернулась із заявою аналогічного змісту до державної податкової служби в Дніпропетровській області, в якій здійснення мною підприємницької діяльності розцінила як тіньову економіку та ухилення мною від оподаткування в особливо великих розмірах, тому, просила провести перевірку моєї фінансово-господарської діяльності. Натомість [PERSON] вже листом ДПС України від 28.11.2011р. № 2002/л/2201314/246 була повідомлена, що порушень в моїй діяльності не встановлено. За фактом розгляду заяви [PERSON], органами державної податкової служби проведено перевірку здійснення мною підприємницької діяльності, однак, не встановлено з мого боку будь-яких порушень законодавства. Неправомірними діями відповідача принижена честь та гідність, ділова репутація виходячи з такого. Я забезпечую себе роботою самостійно. Поширенням [PERSON] інформації про вчинення мною злочинів підривається моя ділова репутація та принижується честь та гідність як людини. Я змушена з'являтись на виклики в міліцію та органи податкової служби для надання пояснень, хоча, на мій погляд, [PERSON] розуміє, що мною не вчинено ніякого правопорушення. Про заяви [PERSON] стало відомо широкому загалу громадян. Я сильно переживала, хвилювалася і на запитання про те, чи скоювала я злочини або якесь інше правопорушення, повинна була постійно виправдовуватись, що ніякого злочину або іншого будь-якого правопорушення я не вчиняла. Неправомірними діями відповідача мені завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що я була ображена та принижена, примушена була виправдовуватись перед знайомими, а також додатковими зусиллями для виваженої організації свого життя, оскільки мені необхідно було відволікатись та витрачати свій особистий час для відвідування правоохоронних органів, органів державної податкової служби та надавати там пояснення та документи доказуючи свою невинуватість за фактом заяви [PERSON] Спричинену мені моральну шкоду оцінюю в 5 000 грн. В судовому засіданні 14.09.2012 року представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. На питання суду про те, яким чином відбувалось поширення недостовірної інформації відповів, що виключно шляхом звернень до правоохоронних органів. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, надав заперечення проти позову, просив у позові відмовити, виходячи з наступного: Вважає свої заяви оціночними судженнями, за висловлення яких згідно ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Вважає , що сам факт звернення до правоохоронних органів, не дивлячись на відмову, не може бути підставою для задоволення позову. Вказані звернення в правоохоронні органи вона подавала, перебуваючи в статусі захисника свого чоловіка [PERSON], який обвинувачується у вчиненні злочину. При цьому позивач є директором приватного підприємства «Вібур», це підприємство визнано потерпілим у справі. Також у судовому засіданні посилається на висновки рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Дослідивши матеріали справи та подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність як окремо так і взаємний їх зв'язок, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити повністю з підстав. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Суд враховує правові висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Оскільки рішення Конституційного Суду України відноситься до норм кодексу, який втратив чинність, то суд не керується його висновками. При цьому, здійснюючи тлумачення ч.1 ст.277 ЦК України, суд приходить до аналогічних висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Звернення до правоохоронних органів із заявами про злочин не є поширенням інформації в розумінні ч.1 ст.277 ЦК України. Факт поширення інформації виключно шляхом звернення до правоохоронних органів підтвердив представник позивача, відповідач. Ця обставина підтверджується і матеріалами справи (а.с.3-6, 14) На основі викладеного та

Outcome: dismissed