Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-11 00:00:00

28.11.2012 року Київським районним судом м. Сімферополя АР Крим ухвалою від 19.11.2012 року передано цивільну справу № 2-0109/3576/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Київської райради м. Сімферополя про заміну місця проживання дитини до Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим за підсудністю. Ухвалою Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 03.12.2012 року вказана справа прийнята до провадження судді Масалигіної Н.С.(Т1,а.с.60). Після проведення попереднього судового засідання заявою від 23 січня 2013 року позивач уточнила зміст позовних вимог і просила вирішити питання про відібрання у відповідача малолітньої дитини, повернувши його матері, змінити місце проживання дитини, встановити місцем проживання малолітнього за адресою його матері - в [ADDRESS], допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання сина повернувши його матері (Т.1, а.с.217-219). Позовні вимоги, мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у травні 2007 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу за рішенням Залізничного районного суду м.Сімферополя АР Крим від 27.10.2008 року місцем проживання малолітнього [PERSON], було визначено місце проживання його батька - [PERSON] за адресою в [ADDRESS]. Згідно рішення служби у справах дітей Київської районної ради м.Сімферополя від 22.08.2012 року позивачці були встановлені часи її зустрічей зі своєю дитиною: щотижня по середах з 15.00 до 18.00 год., у суботу з 18.00.до неділі 18.00. через тиждень, дві неділі місяця що залишилися: з 9.00 до 18.00; під час літніх канікул два тижні (за попередньою домовленістю між батьками). Між тим, встановлений графік спілкування та зустрічей матері зі своєю дитиною батьком не виконувався, з різних причин їй відмовлялося у наданні зустрічей з дитиною, або таке спілкування проводилося у присутності батька та сторонніх осіб. Такі дії відповідача позивачка вважає такими, що порушують право на її участь у житті та вихованні сина. Разом з цим, позивачка покращила свої матеріально-побутові умови: придбала окреме житло, має постійне місце роботи із стабільним графіком праці і стабільним доходом, має можливість забезпечувати належний розвиток своєї дитини, посилаючись на суттєві зміни обставин після визначення місця проживання дитини з батьком просила змінити місце проживання малолітньої дитини враховуючи відсутність певних обставин, які викликають необхідність розлучення дитини з матір'ю, її бажання виховувати сина, а також зміну в неї матеріально-побутових умов. В судовому засідання позивач та її представники повністю підтримали зміст уточнених позовних вимог, наполягали на їх задоволенні, посилаючись на те, що з часу перебування цього позову у провадженні суду, відповідач жодного разу не представив позивачці можливості самостійного спілкування із сином, всіляко перешкоджав їх сумісному спілкуванню, позивачці було дозволено спілкування з дитиною лише за новим місцем проживання батька у будинку його цивільної дружини, у встановлені за рішенням служби у справах дітей часи для її спілкування із сином, при цьому, відповідач не залишав їх наодинці здійснюючи на малолітнього психологічний тиск користуючись своєю перевагою та авторитетом батька. Представник прокуратури Київського району м.Сімферополя АР Крим позов повністю підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених у заяві. Наполягала на тому, що позов заявлений виключно в інтересах дитини, оскільки позивач самостійно змінив місце проживання малолітньої дитини, яке було встановлено за рішенням суду, і це погіршує його умови проживання, тому що нове місце проживання - це сільська місцевість, віддалена від міста де навчається дитина без належних житлово-побутових умов. Крім того, дії відповідача щодо ізолювання позивачки від спілкування із сином не свідчать про його турботу до сина, який скучає за своєю матір'ю, замість цього змушує інших сторонніх жінок приймати участь у вихованні малолітнього [PERSON]. Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Київської райради м. Сімферополя, який приймав участь у справі за місцем проживання позивачки, зміст позовних вимог визнав такими, що подані в інтересах малолітньої дитини, просив позов задовольнити повністю, допустивши негайне виконання рішення в частині відібрання дитини, посилаючись на те, що фактичні обставини справи свідчать про те, що між колишніми подружжями існують неприязнені стосунки, що негативно відобразиться на психологічному розвитку дитину, але в будь-якому разі малолітня дитина має бути віддалена від матері у крайньому випадку. Разом з цим поведінка батька не свідчить про його прихильність до дитини, навпаки вказує на його егоїстичне відношення, тому що він, в якого в дитинстві не існувало авторитету своєї матері, керується лише метою віддалити дитину від матері - позивачки по справі. Але така поведінка відповідача не може слугувати на користь дитини, в силу її загального права на виховання обома батьками. Разом з цим позивач по справі має можливість як матеріальну так і психологічну, створити всі необхідні умови для належного навчання, відпочинку, дозвілля та повноцінного розвитку дитини. Відповідач та його представник позов не визнали повністю посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Відповідач зазначив, що ним не створюються ніякі перешкоди у спілкуванні позивачки із сином, але виїжджати до неї, як це встановлено за графіком служби у справах дітей, дитина сама відмовляється. Підстави для зміни місця проживання малолітньої дитини відсутні, тому що відповідач має дві вищі освіти, стабільний бізнес і заробіток, користується повагою у суспільстві, сумісно зі своєю цивільною дружиною забезпечує сина усім необхідним для його повноцінного та всестороннього розвитку. Представник виконавчого комітету Железнодорожної районної ради м.Сімферополя в особі відділу у справах дітей, який приймав участь у справі за офіційним місцем реєстрації відповідача, просив при ухваленні рішення врахувати думку малолітньої дитини. Представник органу опіки та піклування в особі служби по справам дітей Бахчисарайської райдержадміністрації надала суду висновок щодо доцільності залишення проживання малолітнього із батьком, обґрунтовуючи це відношенням кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік та рівень розвитку дитини, її думку та прихильність до кожного з батьків, їх матеріально-побутові умови проживання і соціальних зв'язків. Підтримуючи наданий висновок, представник зазначила, що дійсно між сторонами існують неприязні стосунки, і на ці відношення сприяло в тому числі, неприязні стосунки відповідача зі своєю матір'ю, з якою він не спілкується вже довгий час. Сторонам було рекомендовано врегулювати свої стосунки в інтересах сумісної дитини, від чого відповідач, в силу своїх особистих думок, категорично відмовився, зазначивши, що він сам може забезпечити усі належні умови розвитку сина на достатньому рівні. Вислухавши пояснення позивача та її представника, враховуючи заперечення відповідача та його представника, представників органів опіки та піклування в особі відповідних служб, думку прокурора, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які допитані судом із дотриманням процесуальної процедури допиту свідків, дослідивши усі докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, визначивши закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оцінивши зібрані матеріали справи та фактичні обставини за заявленим позовом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Завданням цивільного судочинства, на підставі статті 1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства " кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно с законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Спілкування дитини і батьків є неодмінним елементом належного розвитку і виховання дитини. Таке спілкування слугує задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих членів сім'ї. Судовий порядок захисту прав батьків, що проживають окремо від дитини, слугує надійною гарантією здійснення права на спілкування. Це спілкування не може носити формальний характер, воно повинно приносити користь дитині, буди джерелом його повноцінного розвитку та виховання. Спори батьків про місце проживання дітей регулюються сімейним законодавством і зокрема, Сімейним кодексом України, відповідними нормами Цивільного кодексу України, іншими нормативно-правовими актами відповідно до статті 160 СК. Судовим розглядом встановлено і сторони проти цього не заперечують, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі до травня 2007 року. Від шлюбу в них [INFO] народився син [PERSON], прізвище якого у наступному було змінено на [INFO] (а.с.8). Після розірвання шлюбу, сторони проживали окремо, між ними склалися недоброзичливі стосунки і вони не дійшли згоди щодо місця проживання свого малолітнього сина. Тому згідно рішення Залізничного районного суду м.Сімферополя АР Крим від 27.10.2008 року місцем проживання малолітнього [PERSON], було визначено місце проживання його батька - [PERSON], який теж змінив своє прізвище на [INFO] за адресою в [ADDRESS] (Т.2, а.с.33). Вказане рішення суду сторонами не було оскаржено і воно набрало законної сили. Під час вирішення цього спору судом було враховано відсутність у [PERSON] свого окремого житла в м.Сімферополі, характер її роботи, а також наявність у відповідача більше можливостей здійснювати догляд за сином і займатися його вихованням. Крім того судом було взято до уваги проживання дитини останнього року з батьком і запобігання виклику психологічного розладу у дитини (а.с.34-35). Крім того, між сторонами не було досягнуто угоди щодо їх участі у спілкуванні та вихованні дитини. Велике значення для надання допомоги батькам у вихованні дитини при розгляді спорів між ними має орган опіки та піклування в особі комісії з питань захисту прав дитини, що закріплено в статті 158 СК України. На підставі витягу з протоколу засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Сімферопольської міської ради від 10.01.2009 року позивачці були встановлені дні зустріч з дитиною, а саме: кожну середу з 9.00 до 14 години і кожну неділю з 9.00 до 18 години (а.с.15). Потім, за зверненням позивачки, рішенням служби у справах дітей Київської районної ради м.Сімферополя від 22.08.2012 року їй були встановлені інші часи зустрічей з сином: щотижня по середах з 15.00 до 18.00 год., у суботу з 18.00.до неділі 18.00. через тиждень, дві неділі місяця що залишилися: з 9.00 до 18.00; під час літніх канікул два тижні (за попередньою домовленістю між батьками) (Т.1, а.с.16,68). Рішення комісії з питань захисту прав дитини хоча і обов'язкове для батьків, але не може виконуватися примусово, тому його виконання покладено на свідомість батьків, їх відповідальність. За вимогами діючого законодавства спілкування з дитиною і участь у її вихованні не повинно обмежуватися короткочасними побаченнями, в даному випадку матері з дитиною, протягом яких неможливо здійснювати виховний вплив на дитину. Порядок спілкування встановлюється з урахуванням конкретної обстановки за винятком тих особливих випадків, коли стан здоров'я дитини вимагає стабільних умов її життя, тому з батьків, який проживає окремо, має бути надано право не тільки приходити до дитини, а й брати її до себе, проводити з нею відпустку, канікули, проводити оздоровчі заходи тощо. Це не може бути дозволено в тих випадках, коли обстановка життя другого батька може негативно вплинути на дитину або травмувати її. У судовому засіданні позивачка зазначила, що вказане рішення служби відповідачем взагалі не виконується. У вересні 2012 року відповідач самостійно, в супереч діючому рішенню суду, яким визначено місце проживання дитини за певною адресою в м.Сімферополі, змінив проживання сина, виїхавши у с.Новопавловку Бахчисарайського району до своєї цивільної дружини. Мати була змушена знов розшуковувати його разом із сином, а потім кожного разу, не зважаючи на встановлені їй часи і дні спілкування із сином, домовлятися із відповідачем коли і де вона може побачити сина. Раз одразу він їй відмовляв, або посилався на те, що вони на прогулянці, зайняти іншим тощо. Кожного разу відповідач находив будь-які підстави для відмови їй у спілкуванні із сином, або дозволяв спілкуватися недовго у будинку його цивільної дружини у свою присутність. На підтвердження вказаного, позивачкою представлені акти її даремного відвідування сина у встановлені часи починаючи з вересня 2012 року, які були засвідчені в тому числі за участю дільничного та депутата Почтовської селищної ради Вербного В.В. (а.с.83-92, 93, 136, 137-146). Обмеження прав одного з батьків на зустріч і особисте спілкування з дитиною не може мати постійного характеру, тому що перетворюється на позбавлення цього права. Невиконання вимог закону одним з батьків, з ким проживає дитина, дає право іншому з батьків, який не проживає з дитиною, звернутися безпосередньо до суду. При цьому він захищає не тільки своє право на виховання та спілкування з дитиною, а й дитини, оскільки усунення одного з батьків від виховання і спілкування з дитиною, порушує права самої дитини на батьківську турботу. Дійсно, виходячи з рівності прав обох батьків, перевага матері дитини повинна бути пріоритетом у спорі, але визначення місця проживання дитини з будь ким з батьків це не санкція щодо якогось недбайливого батька. Обґрунтовуючи підстави свого позову позивач зазначила, що на цей час вона придбала окрему квартиру у центрі міста, має стабільний заробіток, постійну роботу в місті, позитивно характеризується, дуже хоче турбуватися і виховувати свого сина, але позбавлена можливості навіть бачити його. Згідно витягу права власності на нерухоме майно [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9-13). За вказаною адресою вона зареєстрована разом зі своїм сином [PERSON] [INFO] (а.с.14,67). На підставі акту обстеження житлово-побутових умов умови проживання є задовільними, у вказаній квартирі є необхідні меблі, електронна техніка предмети побути, окремо спальне місце для малолітнього [PERSON], а також місце для його розвитку (а.с.42, 95). Позивач працює музикантом в ТОВ «ТЕС-Отель», де характеризується позитивно, як відповідальний працівник. За місцем свого проживання теж характеризується позитивно (а.с.17-20, 66,78). За місцем роботи [PERSON] стабільно отримує заробітну плату, яка є на достатньому рівні (а.с.21,75-77). На будь-якому обліку в психіатричній або клінічній лікарні вона не перебуває, що підтверджується відповідними довідками (а.с.37, 64-65). Жодних доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачкою своїх материнських обов'язків, недбале або жорстоке ставлення до свого сина, негативний вплив на її особистість, немає. Та обставина, що після розірвання шлюбу через неприязні стосунки із колишнім чоловіком позивачки вимушена була з метою уникнення конфліктів залишити квартиру, в якій проживав відповідач, і виїхати до іншого місця проживання, не свідчить про небажання матері опікуватися своїм сином, якого народила, віддавала своє материнське молоко майже до двох років, ростила його і дуже любить, що підтверджується наданими нею у судовому засіданні поясненнями і фотографіями, зображення на яких свідчать про прихильність сина до матері (а.с.147). Аналіз правовідносин між сторонами: молодий вік позивачки у період розірвання шлюбу, відібрання в неї грудної дитини, створення їй неможливих умов для подальшого проживання у квартирі бабусі відповідача за адресою в [ADDRESS], доводить суд до переконання, що це стало психологічною травмою для позивачки, а тому невжиття одразу активних заходів, зокрема щодо оскарження прийнятого рішення суду, яким було визначено місце проживання дитини з батьком, і щоденного спілкування із сином, не вказує про її байдуже ставлення до своїх материнських обов'язків. Про неприязні стосунки між сторонами після розірвання шлюбу свідчать неодноразові звернення як позивачки, так і бабусі відповідача [PERSON], в якої проживали сторони разом із сином, до органів внутрішніх справ із відповідними заявами під час сімейних сварок (Т.1,а.с.24-26, 96-98, Т.2, а.с.150). Заперечуючи проти позову відповідач утверджував, що будь-яких перешкод щодо спілкування позивачки із сином не створював, усі зустрічі не відбуваються з підстав того, що дитина сама ухиляється від цього спілкування. Натомість суд критично ставиться до таких утверджень, тому що під час судового засідання відповідач неодноразово зазначав, що не дозволяє позивачці забирати дитину до її місця проживання з ночовкою з особистих міркувань, мотивуючи тим, що позивачка через свої релігійні напрямки може негативно вплинути на сина. Наполягав на тому, що саме він та його цивільна дружина надають належний рівень виховання малолітньому (журнал суд.засід. Т.1,а.с.148-187, Т.2, а.с 17-22, 63-79). На обґрунтування своїх заперечень відповідач надав суду характеристику за своїм фактичним місцем проживання в [ADDRESS]. Відповідач зазначив у судовому засіданні, і це підтверджується у сукупності із іншими доказами по справі, що починаючи з вересня 2012 року він там проживає разом із сином та [PERSON], яка доводиться йому цивільною дружиною. Цей будинок належить батькам [PERSON], які дозволили їм тим проживати. Але у наданій характеристиці, за якою [PERSON] позитивно характеризується, вказано, що відповідач проживає за цією адресою починаючи з липня 2012 року (Т.2, а.с.9). На підтвердження умов проживання за цією адресою, суду первісно був наданий акт дослідження умов проживання від 21.01.2013 року, складений лише одним спеціалістом служби по справам дітей Бахчисарайської райдержадміністрації, в якому зазначено, що в будинку пічне опалення, вода і санвузол на вулиці (Т.2, а.с.12). Судом критично оцінюється утвердження відповідача про те, що ним разом із дитиною було прийнято рішення про необхідність покращення своїх умов проживання шляхом переїзду у с.Новопавлівка з благоустроєної квартири, де вони постійно проживали в [ADDRESS]. Тож, як було встановлено під час допиту свідка [PERSON], вона є рідною матір'ю відповідача, він її старший син, але вже довгий час з нею не спілкується. Квартира по [ADDRESS], перебуває в неї у власності і там проживає її мати [PERSON], а з її дозволу проживав відповідач із дружиною - позивачкою по справі та внуком [PERSON]. Після розірвання шлюбу, через неприязні стосунки між нею, відповідачем та його бабцею, позивачка була змушена піти з цієї квартири і залишити сина з батьком. Цей свідок була присутня при хамському відношенні з боку свого сина до своєї колишньої дружини, вона їй дуже співчувала, але нічім не могла допомогти через складний характер свого сина - відповідача по справі. Сама свідок неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ щодо впливу на відповідача, який постійно ініціював сварки в її квартирі, зокрема остання заява була подана 03.09.2012 року і саме це стало підставою того, що відповідач виїхав з цієї квартири. Свої письмові пояснення вона підтримала у судовому засіданні, які повністю узгоджуються із поясненнями свідка [PERSON], яка є подругою їх сім'ї і теж була свідком відносин між позивачкою і відповідачем (Т.1, а.с.22-23, Т.2, а.с.136-139). Згідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.05.2000 року та заповіту від 26.01.2004 року [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] (Т.2, а.с.13-15). [PERSON] має вищу світу, є приватним підприємцем, працює в театрі естради, отримує стабільних дохід, а також пенсію за інвалідністю (Т.2, а.с.30-32, 36-40, 43-48). Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають значення для справи. За змістом цієї статті у випадку зміни обставин, які були підставою для вирішення позову про визначення місця проживання дитини, батько чи мити не позбавлені можливості звернутися до суду з повторним позовом про визначення місця проживання дитини. При цьому суд, розглядаючи позов, перевіряє як фактичні обставини справи, так і у випадку, передбаченому ст.171 СК, заслуховує думку дитини. Відповідно до ст.12 Конвенції «Про права дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1989 року і яка набула чинності для України з 27 вересня 1991 року, та ст.171 СК України дитини, яка може висловити свою думку має бути вислухана при вирішення спору між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Закріплене на законодавчому рівні право дитини бути заслуханою при розгляді питання, яке стосується безпосередньо її інтересів, означає, що така думка дитини повинна бути не тільки заслухана відповідними суб'єктами даних правовідносин, в тому числі і суду, але і належним чином почута та прийнята до уваги при вирішенні спору. За принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, яким має керуватися суд, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У судовому засіданні малолітній [PERSON] зазначив, що бажає проживати у селі разом із батьком і [PERSON], де в нього є кішка та собака. Суд не ставить під сумнів те, що дитина у своєму віці знає і батька і матір, їх любить, але зважає на те, що вона малолітня і на своєму розумовому рівні не може дати належної оцінки поведінці дорослих, що її оточують і саме з цих підстав, суд не приймає до уваги її бажання, щодо місця проживання з батьком чи з матір'ю. Як убачається з результатів бесіди спеціаліста центру психодіагностичної роботи із малолітнім [PERSON], яка була проведена 09.08.2012 року за ініціативою відповідача, під час нагадування хлопчику про матір його настрій різко погіршився, він почав нервувати і перебував у збудженому стані під час всієї розмови про неї. Цей стан дитини, на думку спеціаліста, свідчив про те, що дитиною крайнє болюче приймається питання стосовно матері, яку він бажає бачити кожного дня. Стан дитини вказував на те, що він сумує за своєю мамою. Спеціалістом рекомендовано налагодити свої відношення насамперед батькам (а.с.123-124). Отже, хоча дитина і висловила бажання мешкати з батьком, її думка щодо місця проживання не є достатньою підставою для прийняття рішення, оскільки малолітня дитина, якій усього 7 років, нездатна належним чином оцінити ситуацію і може зазнавати впливу інших осіб, в даному випадку свого батька, з яким постійно проживає, а від спілкування з матір'ю ізольована вже достатньо тривалий час - з вересня 2012 року. У своїй розмові хлопчик пояснив, що на цей час проживає з батьком і [PERSON] в селі Новопавловка. Раніше він проживав з батьком в м.Сімферополі у бабусі і з ними разом проживали різні жінки, спочатку [PERSON], потім [PERSON], які доглядали за ним, водили його до школи і гуляли з ним. Коли батько їх виганяв, він шукав собі іншу дівчину. Зараз є [PERSON], яка водить його до школи, забирає, та робить з ним уроки. З мамою давно не гуляв, на запитання чому, не зміг відповісти. Дуже любить свою маму. З пояснень хлопчика вбачається, що він не здатний належними чином оцінювати поведінку дорослих, в тому числі своїх батьків, з точки зору дотримання ними морально-етичних норм поведінки людини у суспільстві. Замість цього судом враховується незадовільна успішність дитини в школі, як наслідок неналежної уваги батька до її виховання, а також відсутність виняткових обставин, які б перешкоджали проживанню дитини з матір'ю. Відповідно до довідки про стан здоров'я [PERSON], він має ряд захворювань: ессенціальна гематурія по гіперрфлекторному типу, проходив лікування по гемморагіческому циститі, має сколіоз першого ступеню, проходив огляд у щелепно - лицевого хірурга з підозрою на правосторонній лімфаденіт (Т.1, а.с.28-33, 69-73, Т.2, а.с.2-4, 55-57). Згідно інформації з третьої дитячої поліклініки від 30.01.2013 року надати певну інформацію щодо стану здоров'я малолітнього не уявляється можливим, тому що в поліклініці відсутня амбулаторна картка дитини (Т.2, а.с.53) Між тим, у судовому засідання відповідач стверджував про те, що у дитини не має ніяких хронічних захворювань, хлопчик розвивається як усі діти його віку із відповідними хворобами характерними для цього віку дітей. На підставі довідки від 13.09.2012 року, яка надавалась вчителем малолітнього, його мати відвідувала у школі, цікавилася його навчанням, декілька разів забирала зі школи з дозволу батька. Згідно до характеристики період адаптації у новій школі пройшов швидко. Між тим, згідно відповіді від 21.01.2013 року перший семестр у гімназії хлопчик закінчив на достатньому рівні, але міг би навчатися краще, його класний керівних вказала, що дитина запізнюється на перші уроки, пропускає учбові заняття без пояснювальних причин, зокрема 10 занять - у зв'язку із хворобою, а 38 без будь-якої причини (Т.1, а.с.27, 74, 122, 223, 229-230). Як убачається з повідомлення гімназії від 19.03.2013 року, в якій навчається дитина, за період з 17.01.2013 року по 19.03.2013 року [PERSON] не відвідує гімназію у зв'язку із хворобою, підтверджуючий медичний документ не наданий (Т.2, а.с.133). На з'ясування усіх обставин справи судом були допитані свідки за клопотанням сторін. Так, свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні пояснили що були колишніми дівчинками відповідача і проживали з ним з вересня 2009 року по червень 2011 року, і вересня по листопад 2011 року відповідно. У своїх поясненнях кожна окремо дуже детально пояснили про умови життя відповідача, його побут та уклад його життя. Підтвердили, що у цей період він проживав за адресою в [ADDRESS], разом з бабусею та сином. Мати їх відвідувала з дозволу батька або бабусі, в який був сварливий характер. Загалом вихованням дитини займалася бабуся, який майже 80 років, мати приносила продукти харчування, одяг, іграшки, іноді їй було дозволено гуляти з сином, а також під час його хвороби вона перебувала з ним у лікарні. Відповідач постійно працював у своєму клубі, а тому забирати хлопчика із школи він наказував своїм подругам. Наполягав на тому, щоб вони займалися вихованням його дитини, а коли останні відмовлялися, вони сварилися (Т.1, а.с.148-187). Ці пояснення свідків узгоджуються з поясненнями свідка [PERSON], яка теж пояснила, що була поругою сім'ї сторін, але після розірвання їх шлюбу вихованням сина займалися бабушка відповідача та випадкові жінки, з якими він проживав. Позивачка постійно відвідувала сина і багато працювала, щоб придбати собі окреме житло. При цьому вона особисто була свідком коли відповідач шантажував позивачку сином з будь-яких підстав. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач багато працює на студії, а останній свідок зазначив, що під час відвідування ним музичного клубу біля 22 години, який належить відповідачу, останній працював там, а його подруга [PERSON] працює за стойкою бара. Свідок [PERSON], який є батьком позивачки, пояснив суду, що його донька не позбавлена батьківських прав, не п'є, багато працює, але не зрозуміло чому вона не може виховувати свого сина замість чужих випадкових жінок, які зустрічаються по життю відповідачу, це суперечить насамперед інтересам малолітнього, який повністю ізольований відповідачем від родини своєї матері. Свідок [PERSON], в присутності якого були складені акти про неможливість спілкування матері з сином, пояснив, що вони постійно розшуковували відповідача із дитиною, а коли він привозив позивачку з продуктами до відповідача у с.Новопавлівку, хлопчик був дуже заляканий і постійно оглядався на батька, з матір'ю боявся спілкуватися, при цьому відчувалося, що він за нею сумує. Також судом була допитана свідок [PERSON], яка на цей час є цивільною дружиною відповідача. Вона зазначила, що з відповідачем в неї дійсно відбувалися певні сварки, але на цей час в них стабільні стосунки, вона допомагає йому на роботі і по вихованню сина. Забирає хлопчика зі школи, робить з ним уроки, а у випадках, коли вона не може, це можуть робити її батьки (вони є інвалідами - глухонімі), які постійно проживають в м.Сімферополі. Згідно із частинами 4 і 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання малолітньої дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, та його письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Пленум Верховного суду України в п.4 № 4 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз'яснив, що висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міста Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч.3 ст.253 ЦПК України. При вирішенні спору суд не пов'язаний з висновком органу опіки та піклування і постановляє рішення з урахуванням усіх обставин, установлених у справі. Визначаючи місце проживання дитини разом із батьком, орган опіки та піклування в особі служби по справам дітей Бахчисарайської райдержадміністрації В АР Крим надав висновок від 06.03.2013 року за № 02-22/297, підписаний головою Умеровим І.Р., який не скріплений печаткою цього органу. При цьому висновок складений за відсутністю результатів обстеження житлових умов, безпосередньо представниками цієї служби, позивачки за місцем її проживання, в ньому відсутнє обґрунтування доцільності або недоцільності проживання дитини з матір'ю (а.с.Т.2 а.с.93-93). Що стосується вивчення думки дитини і ставлення кожного з батьків до дитини, то як свідчать представлені службою матеріали, таке вивчення і проведення перевірки було проведено поверхово, зокрема за представленими раніше сторонами доказами у справі, і окремо всі ці питання на час складання цього висновку, службою не вивчалися. Разом з цим, як до часу звернення позивачки із цим позовом, так і під час його тривалого розгляду, у позивачки є певні труднощі щодо прийняття її участі у вихованні з дитиною. Відповідач жодного разу не представив їй можливості зустрітися із сином, у встановлені іншою службою часи, а тому відсутність спілкування матері з сином і можливість залишення них наодинці вже більше пів року, враховуючи малолітній вік дитини, сприяє віддаленню малолітнього від матері, і як наслідок, звикання до сторонніх осіб. У зв'язку з цим, судом також критично оцінюються результати висновку псіходіагностиної роботи від 19.02.2013 року, яка знов ж таки була проведена за ініціативою батька за спливом строку, на протязі якого хлопчик взагалі не спілкувався з позивачкою, а тільки з батьком і його цивільною дружиною, і цей висновок суттєво відрізняється від того діагностування, що було проведено у серпні 2012 року(Т.1, а.с.34-35). Таким чином, аналіз встановленого у судовому засіданні вказує на зміну обставин, які були підставою для вирішення позову про визначення місця проживання дитини з батьком, а обставини, які викликають необхідність віддалення дитини від матері, відсутні. Приймаючи до уваги те, що відповідач погіршив умов проживання дитини, самостійно змінивши місце проживання малолітнього з міста на сільську місцевість, яка віддалена від міста, де навчається дитина без належних житлово-побутових умов, оскільки відсутні побутові зручності, з урахуванням особливих захворювань дитини, суд вважає, за необхідне змінити її місце проживання встановивши місцем проживання дитини разом із матір'ю [PERSON] за адресою їх офіційної реєстрації [ADDRESS]. При цьому суд також виходить з того, що своїми діями відповідач фактично ізолював сина від спілкування із матір'ю, але це не слугує на користь сина і не свідчать про батьківську турботу відповідача, який протягом усього розгляду справи наполягав на тому, що саме він має виховувати сина. Водночас, стверджуючи про те, що він особисто не перешкоджає позивачці у спілкуванні із сином відповідач не надав суду переконливих доказів щодо вжиття ним усіх заходів направлених до порозуміння з матір'ю дитини, яка активно бажає створити усі необхідні умови для свого достатнього спілкування з дитиною. Тому така поведінка батька, яка не направлена на добровільне вирішення питання із позивачкою стосовно їх обоюдного виховання сумісної дитини, викликає сумнівів щодо його щирості, правдивості і об'єктивності при наданні відповідних пояснень. З урахуванням наданих сторонами доказів, їх особистих пояснень, письмового висновку органу опіки та піклування, побажання дитини, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON], підлягає частковому задоволенню, лише в частині зміни місця проживання дитини, яке необхідно встановити за місцем проживання матері. Що стосується решти вимог, то їх вирішення залежить від інших підстав позову, а тому в їх задоволенні слід відмовити. У зв'язку з цим не піє підстав для застосування положень статті 367 ЦПК України. Відповідно до статті 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, які не компенсуються позивачці тому, що нею не підтримане питання про їх компенсування. На підставі Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, ст.ст.55, 124 Конституції України, ст. ст. 4, 5, 19, 160, 161, 171 СК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», Закону України "Про охорону дитинства ",

Outcome: partial