Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

До Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач ПАТ КБ «ПриватБанк`із вищезазначеним позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами за цим позовом 26 грудня 2006 року було укладено кредитний договір №DNU0GK00000961, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 73500 доларів США, зобов`язавшись повернути кредит в термін до 26 грудня 2026 року в порядку та на умовах, визначених кредитним договором. В забезпечення виконання відповідачем своїх договірних кредитних зобов`язань між сторонами за даним позовом 26 грудня 2006 року було укладено договір іпотеки №DNU0GK00000961. Посилаючись на те, що відповідач не виконує свої договірні зобов`язання за кредитним договором, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, за можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Крім того позивач, посилаючись на реєстрацією без його згоди в порушення ст.629 ЦК України та умов договору іпотеки осіб за адресою будинку, який є предметом іпотеки, просив суд виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку, який є предметом іпотеки, зі зняттям з реєстраційного обліку у відповідному органі МВС України. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк`позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи його безпідставним. При цьому [PERSON] звернувся до суду із самостійним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи [PERSON] , Приватний нотаріус ЖМНО Суслова\\~Н.Б., про визнання договорів недійсними. Цивільну справу за даним позовом [PERSON] ухвалою суду 08 серпня 2012 року було об`єднано в одне провадження за номером №0418/1931/2012 із цивільною справою за вищезазначеним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.123). В своїй позовній заяві [PERSON] просив суд визнати недійсним кредитний договір №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, договір іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, договір поруки №DNU0GK00000961/1 від 26 грудня 2006 року, зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк`зарахувати в рахунок часткового погашення кредиту сплачені [PERSON] кошти в розмірі 222582 гривень за курсом НБУ 5,05, зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк`прийняти від [PERSON] кошти в розмірі 80418 гривень за курсом НБУ 5,05 з розстрочкою платежів на 32 місяці та за умови розміру щомісячного платежу 2529,88 гривень. Також [PERSON] просив суд зобов`язати приватного нотаріуса ДМНО Суслову Н.Б. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку за договором іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року. В обґрунтування зазначених позовних вимог [PERSON] послався на невідповідність спірного кредитного договору №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року вимогам законодавства, оскільки кредит було надано в іноземній валюті, яка також не може бути засобом платежу за кредитним зобов`язанням. Також [PERSON] послався відсутність у сторін за цим договором індивідуальної ліцензії для надання/отримання кредиту в іноземній валюті. Крім того, даний позивач зазначив про несправедливість умов спірного кредитного договору, зокрема в частині надання кредиту в доларах США та покладення на позичальника ризику зміни курсу валюти, вказав на введення кредитодавцем позичальника в оману щодо призначення частини суми кредиту в розмірі 13500 доларів США. На підставі викладеного [PERSON] просив суду застосувати і наслідки недійсності правочину спірного кредитного договору, що зумовлює визнання недійсними спірних договорів іпотеки та поруки, а також реституцію за цими договорами. В судовому засіданні представника позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача за цим позовом ПАТ КБ «ПриватБанк`позовні вимог не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, пославшись на відповідність спірного кредитного договору за змістом та формою вимогам законодавства, наявність у кредитодавця всіх необхідних дозволів та ліцензій для надання кредиту в іноземній валюті та отримання такої валюти від позичальника в якості засобу платежу в порядку погашення кредитного зобов`язання (а.с.80-84, 91-93). Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №DNU0GK00000961, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 73500 доларів США (60000 доларів США на купівлю домоволодіння, 13500 доларів США на сплату страхових платежів), зобов`язавшись повернути кредит щомісячними платежами в розмірі 707,79 доларів США в термін до 26 грудня 2026 року, сплативши 10,08% річних за користування кредитом та інші обов`язкові платежі. За порушення позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії позичальник зобов`язався сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати. Окрім того, умовами вказаного кредитного договору передбачено право кредитодавця вимагати дострокове виконання позичальником грошових зобов`язань за кредитним договором у випадках невиконання умов цього договору із погашення заборгованості за кредитом. Викладені обставини підтверджуються копією зазначеного кредитного договору, копією витягу зі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», копією довідки з ЄДРПОУ та свідоцтва про держану реєстрацію юридичної особи (а.с.140-143, 151-152, 154, 156). Виконання позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту за кредитним договором №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року забезпечено в повному обсязі договором іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , як іпотекодавцем. Предметом зазначеного договору іпотеки є належне [PERSON] нерухоме майно домоволодіння загальною площею 59,10 кв.м., що розташоване за адресою [ADDRESS] . Крім того, іпотека поширюється і на земельну ділянку, на якій розташоване зазначене домоволодіння. Викладене підтверджується копією договору іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, копією договору купівлі-продажу домоволодіння від 26 грудня 2006 року (а.с.14, 144-148). За змістом пунктів 18.8.1 та 24 договору іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року підставою для виникнення у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання позичальником за кредитним договором своїх договірних зобов`язань за кредитним договором у встановлений цим кредитним договором термін. Також встановлено, що виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року забезпечено договором поруки №DNU0GK00000961/1 від 26 грудня 2006 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк», як кредитором, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , як поручителем (а.с.12). Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе договірні зобов`язання за кредитним договором №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку кредитодавець своєю письмовою вимогою від 06 лютого 2012 року просив позичальника погасити, здійснивши дострокове погашення кредиту. Даною вимогою також було попереджено відповідача про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки при невиконанні такої вимоги та непогашенні заборгованості. Така письмова вимога [PERSON] виконана не була, а розмір заборгованості станом на 11 січня 2012 року склав 68740,46 доларів США, що за курсом НБУ становить 549222,53 гривень, з яких 57138,23 доларів США заборгованість за кредитом, 7248,38 доларів США заборгованість за процентами, 1679,54 доларів США заборгованість по комісії, 2674,31 доларів США пеня. Викладене підтверджується копією відповідного розрахунку заборгованості, письмової вимоги від 06 лютого 2012 року (а.с.136-138, 149-150). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищезазначених договорів, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність`кошти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК України). За змістом ст.ст.546, 547, 573 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою, якою також може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. При цьому відповідно до ст.575 ЦК України різновидом застави є іпотека. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку`іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Положеннями ст.6 Закону України «Про іпотеку`встановлено, якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Нормою ст.ст.3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст.574 в контексті ст.575 ЦК України передбачено, що іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і ст.ст.577, 585 ЦК України. Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку`у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у нормах ст.ст.589, 590 ЦК України. Нормою ст.39 Закону України «Про іпотеку`у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку`реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами у справі кредитного договору №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, а також договору іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року у відповідності до вимог чинного законодавства, а також встановлено факт невиконання позичальником, на відміну від кредитодавця, своїх договірних зобов`язань за вказаним кредитним договором, що зумовило виникнення у ПАТ КБ «ПриватБанк`права на звернення стягнення на предмет іпотеки\\~будинок загальною площею 59,10 кв.м. та земельну ділянку, що розташовані за адресою [ADDRESS] . В той же час, приймаючи до уваги, що за змістом ст.591 ЦК України, ст.ст.36, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку`пріоритетним способом реалізації предмета іпотеки за рішенням суду є публічні торги, а сформульований позивачем в позовній заяві спосіб реалізації предмета іпотеки в такому його вигляді не передбачений ані укладеним між сторонами договором іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, ані законом, суд вважає за можливе задовольнити частково позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк`про звернення стягнення шляхом визначення способу реалізації предмета іпотеки через публічні торги. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про виселення та зняття з реєстрації мешканців житла, яке є предметом іпотеки, суд виходив з наступного. Так, за змістом норм ст.ст.9, 109 ЖК України, ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку`дійсно можливе одночасне ухвалення з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення про виселення мешканців такого предмету іпотеки. При цьому з урахуванням на положення ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за наявності певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, що також повністю узгоджується із висновками Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові №5 від 30 березня 2012 року. Підсумовуючи викладене та приймаючи до уваги, що сторонами у справі не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів реєстрації місця проживання осіб за адресою предмета іпотеки в порушення умов договору іпотеки №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року без згоди іпотекодержателя, які до того ж відмовились на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити таке житлове приміщення, в суду відсутні підстави вважати цивільні права іпотекодержателя порушеними з цього приводу, а отже і відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про виселення. Вирішуючи позовні вимоги за позовною заявою [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору №DNU0GK00000961 від 26 грудня 2006 року, суд керувався також наступним. Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Нормою ст.230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення у відповідності до ч.1 ст.229 ЦК України, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи встановлені судом та викладені вище фактичні обставини, норми чинного законодавства та приймаючи до уваги факт ненадання позивачем [PERSON] , його представником жодних належних та допустимих доказів щодо дійсності укладення спірного кредитного договору під впливом обману позичальника, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України при укладанні спірного кредитного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного кредитного договору недійсним як правочину, зокрема і на підставі ст.230 ЦК України. Не підлягає задоволенню і решта позовних вимог [PERSON] , оскільки вони є похідними та ґрунтуються на задоволенні позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, у задоволенні якої, як зазначено вище, судом відмовлено. Стосовно посилань позивача [PERSON] про невідповідність спірного кредитного договору вимогам діючого законодавства щодо валюти кредиту, якою, на думку даного позивача, повинна бути національна валюта України, необхідно зазначити наступне. Згідно ст.192 ЦК України валютні цінності можуть використовуватися на території України у випадках і порядку, встановлених законом. Зокрема, відповідно до ст.533 ЦК України на території України у випадках, встановлених законом, допускається використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків за зобов`язаннями. Згідно ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність`банки мають право на підставі банківської та генеральної ліцензії здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема кредитні операції. Оскільки представником відповідача-кредитодавця ПАТ КБ «ПриватБанк`були надані суду копії виданої кредитодавцю банківської ліцензії, дозволу НБУ (генеральної ліцензії) разом із додатком на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.85-88, 98-99, 155), немає підстав вважати, що кредитодавець був позбавлений права надати позичальнику кредит в іноземній валюті. Аналогічна позиція щодо умов для здійснення банками операцій з валютними цінностями була висловлена НБУ у листі від 07 грудня 2009 року №13-210/7871-22612. Також не можна погодитися з посиланням позивача [PERSON] на необхідність отримання кредитодавцем за спірним кредитним договором саме індивідуальної ліцензії НБУ для надання кредиту в іноземній валюті, оскільки згідно ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» така ліцензія є необхідною лише у тому випадку, якщо строк або розмір кредиту в іноземній валюті, який надається або отримується резидентом, перевищує межі, встановлені законодавством. В той же час, чинне законодавство таких меж не визначає. Окрім того, з аналізу положень ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.5.3 «Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ №483 від 14 жовтня 2004 року випливає необхідність отримання банком для постійного здійснення операцій з іноземною валютою лише банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями, що виключає необхідність в отриманні банком саме індивідуальної ліцензії задля надання кредиту позичальникам в іноземній валюті. При цьому зі змісту наведених нормативно-правових актів слідує, що наявність у банку банківської та відповідної генеральної ліцензії дозволяє не тільки надавати кредит в іноземній валюті, а й використовувати позичальнику іноземну валюту при розрахунках з банком по такому кредиту. Твердження [PERSON] в частині несправедливості положень оспорюваного ним кредитного договору суд оцінює критично, оскільки немає підстав вважати, що зазначені положення договору насправді є несправедливими або нерозумними, а оцінка, надана ним вказаним позивачем є суто суб`єктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у мінімізації своїх грошових зобов`язань. Крім того, оспорюваний кредитний договір був укладений [PERSON] саме на викладених в ньому умовах, які позичальника влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить підпис позичальника у цьому договорі. Не приймає суд до уваги посилання [PERSON] на укладення спірного кредитного договору під впливом омани, оскільки сутність положень спірного кредитного договору, його правові наслідки є очевидними і під час підписання цього договору та ознайомлення позичальника з його текстом не могли залишитися поза увагою або бути ним неправильно сприйнятими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», понесені останнім при зверненні до суду, судові витрати у справі в розмірі 3219 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved