Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання недійсним та скасування рішення постійно діючого третейського суду "Перший Міжрегіональний Арбітраж"від 18.11.2008 року по справі 230850 про розірвання договору купівлі-продажу № б/н від 16.10.2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнання права приватної власності гр. [PERSON] на житловий будинок літ. А-2, з підвалом літ пд, з верандою літ а та ганком літ. кр, загальною площею 171,1 кв.м., в тому числі житловою площею 47,1 кв. м., що розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна (вулиця Двадцять сьомого Партз'їзду), буд. 37 (тридцять сім). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що рішення постійно діючого третейського суду "Перший Міжрегіональний Арбітраж"від 18.11.2008 року по справі 230850 про розірвання договору купівлі-продажу № б/н від 16.10.2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], та визнання права приватної власності за гр. [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна (вулиця Двадцять сьомого Партз'їзду), буд. 37 (тридцять сім) (надалі житловий будинок) є незаконними та підлягає скасуванню. На час прийняття рішення третейським судом житловий будинок належав батьку заявника [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на власність на нерухоме майно від 21.08.2007 року, отже третейський суд незаконно прийняв рішення про реєстрацію права приватної власності за гр. [PERSON] та скасування реєстрації права приватної власності гр. [PERSON] на зазначений житловий будинок. У [PERSON] не було жодних підстав укладати з [PERSON] договір від 16.10.2008 року, оскільки у нього не виникло цивільних прав та обов'язків щодо розпорядження зазначеним житловим будинком. Договір купівлі-продажу № б/н від 29.08.2007 року, за яким гр. [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок не був нотаріально посвідчений, не визнавався дійсним за рішення суду, а тому він є нікчемним. Відповідно, житловий будинок, незаконно отриманий [PERSON] за нікчемним договором, не міг бути предметом договору від 16.10.2008 року. Рішенням третейського суду від 18.11.2008 року [PERSON] був позбавлений права власності на житловий будинок. Третейський суд вирішив питання, що виходять за межі третейської угоди, зокрема питання прав та обов'язків особи, яка не була стороною, що передала спір на вирішення третейського суду, а відповідно до вимог чинного законодавства, у межах рішення третейського суду можливо вирішувати лише питання що стосуються виключно сторін третейського розгляду. Крім того, [PERSON] вважає, що договір купівлі-продажу від 16.10.2008 року є удаваним, укладався для приховання іншого правочину, а саме мав на меті через укладання зазначеного договору оформити право власності на житловий будинок за [PERSON] Зазначений договір був спрямований на незаконне заволодіння майном [PERSON], чим порушено його конституційній права. В свою чергу, нікчемність третейської угоди є підставою для скасування рішення третейського суду, оскільки відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Також заявник в обґрунтування своїх вимог зазначив, що третейський суд "Перший Міжрегіональний Арбітраж"під час розгляду справи не взяв до уваги, що житловий будинок з 31.08.2007 року по 10.06.2011 року був предметом цивільної справи № 2-з-28/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON], тобто рішенням постійно діючого Третейського суду вирішено питання про права та обов'язки [PERSON] та [PERSON], які не були стороною третейського розгляду. Крім того, Ухвалою Запорізького районного суду від 31.08.2007 року у справі № 2-з-28/2007 на житловий будинок було накладено арешт. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просить задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. Додатково пояснила, що згаданим договором та рішенням третейського суду порушено права позивача як спадкоємця майна. [PERSON], [INFO], інтереси якого вона представляє, є сином [PERSON], є його правонаступником та спадкоємцем. Його матір'ю [PERSON] Валерієвною та батьком [PERSON] було побудовано будинок за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна, 37. 31 серпня 2007 року [PERSON] звернулась у Запорізький районний суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на вказаний будинок та поділ майна. Після смерті [PERSON], який помер 07.01.2010 року, у цій цивільній справі судом було замінено первісного відповідача на його правонаступника за законом - [PERSON] За результатами розгляду цієї справи Запорізьким районним судом Запорізької області 10.06.2011 року ухвалено рішення, яким [PERSON] у задоволенні позову відмовлено. Про рішення третейського суду від 18.11.2008 року заявнику та його представнику стало відомо 24.11.2010 року, після ознайомлення з документами, на підставі яких було зареєстровано право власності на житловий будинок за [PERSON] У зв'язку з тим, що [PERSON] не був залучений до розгляду справи третейським судом, він не міг оскаржити рішення третейського суду. Відповідно [PERSON], як правонаступник [PERSON], теж не мав змоги оскаржити зазначене рішення після його смерті. [PERSON] скористався тривалим розглядом зазначеної справи в Запорізькому районному суді і незаконно отримав у власність житловий будинок, який ніколи не належав та не міг належати йому. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, стверджуючи, що третейський суд прийняв, законне рішення та підстав для його скасування немає. Надав до суду письмові заперечення. Крім того, пояснив, що [PERSON] законно набув права власності на житловий будинок, підстав для скасування рішення третейського суду від 18.11.2008 року немає. Вважає, що оскільки на час ухвалення рішення третейським судом зазначений будинок знаходився під арештом згідно ухвали Запорізького районного суду від 31.08.2007 року, не було можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим у [PERSON] була єдина можливість набути права власності на зазначений будинок, саме за рішенням третейського суду. Також пояснив, що на його думку син померлого [PERSON] не має законних підстав звертатися до суду з заявою про скасування рішення третейського суду, яке було ухвалене за життя його батька -[PERSON], оскільки він розпоряджався своєю власністю на власний розсуд. Крім того, представник відповідача [PERSON] -адвокат [PERSON] під час розгляду справи усно заявляв, що [PERSON] та його представником порушено строки позовної давності та у судовому засіданні відмовився відповідати на питання представника позивача, у зв'язку з чим судом було ухвалено рішення викликати [PERSON] для дачі пояснень. [PERSON] належним чином двічі викликався в судове засідання повісткою, однак до суду не з'явився та пояснень не надав. Відповідач [PERSON] належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованим поштовим повідомленням, викликався до суду, однак поштові конверти разом із судовими повістками повернуто до суду за закінченням терміну зберігання. Неотримання цим відповідачем конвертів з судовими повістками розцінюється судом, як відмова від отримання судових повісток. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 76 ЦПК України, особа, яка відмовилась отримати судову повістку, вважається повідомленою. Судом двічі направлявся письмовий запит керівнику товарної біржі "Перший міжрегіональний Арбітраж"[PERSON], при якій створено постійно діючий третейський суд, з вимогою надати справу № 230850 за результатами розгляду якої Третейський суд ухвалив рішення від 18.11.2008 року. Від керівника товарної біржі отримано листи, якими повідомляється, що справа третейським суддею не передавалась на зберігання керівнику товарної біржі, а тому надати її немає можливості. Під час розгляду справи судом витребувані правовстановлюючі документи із ОП "ЗМБТІ", на підставі яких реєструвалось право власності на житловий будинок. Зазначені документи долучені до матеріалів справи як письмові докази та досліджені під час судового розгляду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, перевіривши фактичні обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що 16.10.2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу № б/н від 16.10.2008 року житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна, 37. 06.11.2008 року між ними укладено третейську угоду та передано спір на розгляд третейського суду, який рішенням від 18.11.2008 року розірвано зазначений договір, визнано право приватної власності гр. [PERSON] на житловий будинок, зобов'язано орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (далі ОП ЗМБТІ) зареєструвати право приватної власності на житловий будинок за гр. [PERSON] та скасувати реєстрацію права приватної власності на цей будинок за гр. [PERSON] На підставі рішення Третейського суду від 18.11.2009 року 12.01.2009 року орендним підприємством ЗМБТІ зареєстровано право власності за гр. [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна, 37 (реєстраційний номер: 200011220, номер запису: 370 в книзі: 2) та відповідно, скасована реєстрація права власності на цей будинок за [PERSON] Судом встановлено, що Ухвалою від 31.08.2007 року судді Запорізького району Запорізької області [PERSON] у цивільній справі № 2-з-28/2007 рік накладено арешт на будинок за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна, 37, який зареєстровано за [PERSON]. Приймаючи рішення Третейський суд виходив з того, що [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), дійсно уклали договір купівлі-продажу № б/н від 16.10.2008 року, цим договором сторони посвідчили факт переходу права власності на об'єкт нерухомості. Об'єкт нерухомості належав позивачу згідно договору купівлі-продажу № б/н від 29.08.2007 року за яким [PERSON] продав, а позивач купив даний об'єкт нерухомості. Отже в рішенні Третейського суду зазначено правовстановлюючі документи, а саме договір купівлі-продажу № б/н від 16.10.2008 року та договір купівлі-продажу № б/н від 29.08.2007 року. Однак дані договори нотаріально не посвідчено та не зареєстровано в реєстрі правочинів, а тому, в силу ст. 210 ЦК України, вони є неукладеними, а отже у [PERSON] не виникло цивільних прав та обов'язків, передбачених ст. 11 ЦК України, щодо розпорядження зазначеним житловим будинком. В той же час третейським судом прийнято дані договори, як правовстановлюючі документи та вирішено питання стосовно права власності [PERSON], єдиного власника будинку, який не був стороною третейської угоди. Третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина,незаконне заволодіння майном фізичної особи. Суд приходить до висновку, що є всі підстави вважати нікчемною третейську угоду, укладену між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], про передачу на розгляд постійно діючого Третейського суду "Перший Міжрегіональний арбітраж"№ б/н від 06.11.2008 року. В свою чергу, нікчемність третейської угоди є безумовною підставою для скасування рішення третейського суду, оскільки відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. А відповідно до ст. 51 Закону України "Про третейські суди"(далі Закон) недійсність третейської угоди є підставою для скасування рішення третейського суду. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Статтею 656 ЦК України визначається повний перелік майна та прав, які можуть бути предметом договору купівлі-продажу. Право власності не може бути предметом договору купівлі-продажу, оскільки укладення і виконання договору купівлі-продажу речі відповідно до закону означає не тільки передання майна, а й перехід права власності в момент, що визначається ст. 334 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] набув права власності на житловий будинок, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Володимирівське, вул. Молодіжна, 37 на підставі Свідоцтва про право на власність на нерухоме майно від 21.08.2007 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Володимирівської сільської ради від 14.06.2007 року № 158 та зареєстровано в Орендному підприємстві "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 28.08.2007 року за реєстраційним номером 20011220, про що зроблено запис номер: 370 в книзі 2. З рішення Третейського суду вбачається, що [PERSON] участі у справі не брав, до розгляду вказаної справи не залучався, хоча був єдиним власником житлового будинку, щодо якого вирішувався спір Третейським судом. Таким чином, Третейський суд при розгляді справи № 230850 вирішив питання про права та обов'язки [PERSON], який не брав участі у третейському розгляді справи. Правовою підставою для скасування рішення Третейського суду від 18.11.2008 року по даній справі є порушення судом п. 2 ст. 51 Закону України "Про третейські суди"(далі Закон), оскільки рішення суду прийнято по спору не передбаченому третейською угодою і цим рішенням вирішено питання, яке виходить за межі третейської угоди. Виходячи зі змісту ст. 34 Закону учасниками третейського розгляду є сторони та їх представники. Відповідно до ст. 2 Закону сторонами третейського розгляду є позивач і відповідач. Згідно з вимогами до рішення Третейського суду, викладеними у статті 46 Закону, у резолютивній частині рішення, зокрема, повинно бути зазначено сторону, на користь якої вирішено спір та сторону, з якої за рішенням суду має бути здійснено стягнення грошових сум та/або яка зобов'язана виконати певні дії або утриматися від виконання певних дій. Аналіз ст. ст. 2, 34, 46, 50 Закону дає підстави вважати, що третейські суди ухвалюють рішення тільки від свого імені, а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов'язковими лише для сторін у справі. У резолютивній частині рішення від 18.11.2008 року Третейський суд зобов'язав ОП ЗМБТІ зареєструвати право приватної власності на житловий будинок за гр. [PERSON] та скасувати реєстрацію права приватної власності на цей будинок за гр. [PERSON] Однак, ОП ЗМБТІ не було зобов'язаною стороною у даній справі. Відповідно до ст. 51 Закону рішення Третейського суду має бути скасовано, якщо цим рішенням вирішено питання, які виходять за межі третейської угоди. Таким чином, зобов'язавши своїм рішенням ОП ЗМБТІ зареєструвати за [PERSON] право власності на житловий будинок Третейський суд вирішив питання, які виходять за межі третейської угоди. Крім того, Третейський суд не лише вийшов за межі третейської угоди, а й порушив вимоги п. 6 ст. 6 Закону щодо підвідомчості справ третейським судам, оскільки орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне чи орендне підприємство не може бути стороною у справі, підвідомчій Третейському суду. Третейський суд не мав права покладати обов'язки по виконанню рішення на особу, яка не була стороною в третейській угоді та стороною при розгляді справи третейським судом. Крім того, рішенням Третейського суду визнано право приватної власності за [PERSON] на житловий будинок. Відповідно до ст. 2 ч. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", державна реєстрація майнових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу чи припинення майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Таким чином, визнання права власності відносно нерухомого майна не є підставою для виникнення права власності, тому що право власності виникає з моменту його державної реєстрації, що не належить до компетенції третейських судів. Виходячи з положень чинного законодавства, взагалі виключається правова можливість визнання права власності, яке підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Отже, Третейський суд вирішив питання визнання права приватної власності на житловий будинок, державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, тобто вийшов за межі своєї компетенції при розгляді вказаної справи, тому вказане рішення не можна визнати законним. Судом встановлено, що 07.01.2010 року помер [PERSON] -батько позивача, що підтверджується актовим записом про смерть № 01 от 11 січня 2010 року. Позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, та відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги, а отже є правонаступником [PERSON] Тому доводи представників відповідача [PERSON] про відсутність права у [PERSON] на оскарження рішення Третейського суду від 18.11.2008 року з тих підстав, що будинок на той час належав його батькові та він розпорядився ним на власний розсуд є помилковими та безпідставними. Суд приходить до висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 51 Закону України "Про третейські суди, в редакції, що діяла на час постановлення Третейським судом рішення, визначено, що рішення третейського суду може бути оскаржене особами, які не брали участь у справі, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Проте, згідно ч.1 ст.114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (виключна підсудність). Ураховуючи наявність суперечливих положень щодо підсудності в Законі України "Про третейські суди"та Цивільному процесуальному кодексі України, стадію апеляційного розгляду справи за скаргою [PERSON] щодо порушень правил підсудності у ході якої було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги, положення ст. ст. 8, 116 ЦПК України, суд доводи відповідача [PERSON] та його представників щодо порушення правил підсудності не приймає. Згідно ч. 4 ст. 51 Закону заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду, а не з дня прийняття рішення. Позовна давність відповідно до положень ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних доказів пропущення позивачем строків позовної давності відповідачами не представлено і доводи представника позивача [PERSON] про те, що вона дізналась про рішення третейського суду 24.11.2010 року не спростовано, тому усна заява представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Аналізуючи наведене суд приходить до висновку, що третейську угода, укладена між [PERSON] та [PERSON] № б/н від 06.11.2008 року про передачу на розгляд постійно діючого Третейського суду "Перший Міжрегіональний арбітраж", є нікчемною Третейський суд, постановивши рішення від 18.11.2008 року, вирішив питання визнання права приватної власності на житловий будинок, державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, тобто вийшов за межі третейської угоди та за межі своєї компетенції при розгляді вказаної справи, а відтак, є всі підстави для його скасування. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому є всі підстави для задоволення позову. З огляду на викладене та враховуючи, що Третейським судом при розгляді спору неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до порушення прав та інтересів [PERSON] та неправильного вирішення справи, рішення постійно діючого Третейського суду від 18.11.2008 року підлягає скасуванню. В силу ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь [PERSON] сплачені судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення. На підставі викладеного,

Outcome: approved