Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати договір позики грошових коштів в сумі 264 000 грн. укладений між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], який виходить за межі дрібного побутового, недійсним щодо неї, як такого, що укладений відповідачем [PERSON] перебуваючи з нею у шлюбі без її згоди в порушення норм чинного законодавства, у звязку з чим порушуються її права. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги позивача за підставами вказаними у позові. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні вимоги позивача не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість, при цьому пояснили, що укладення договору позики грошових коштів відповідачами було вчинено за усною згодою позивача та відсутність такої згоди у письмовому вигляді не є підставою для визнання договору позики частково недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність позивача щодо укладення угоди в порушення вимог чинного законодавства України, при цьому пояснив, що укладення договору позики грошових коштів між відповідачами було вчинено за усною згодою позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобовязані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2009 року по 19.06.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу та рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 06.06.2012 року. 15.10.2010 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, який оформлений згідно з вимогами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, відповідно до умов якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 264 000 грн., що еквівалентно 33 000 доларів США, а [PERSON] в свою чергу зобов'язався повернути борг щомісячними рівними частками починаючи з 01.01.2012 року. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін, матеріалами справи та ніким не заперечуються. Відповідно до ст.ст. 63, 65 СК України, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності. Як встановлено в судовому засіданні, з пояснень позивача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] та її представника, відповідача [PERSON] та матеріалів справи, відповідач [PERSON] перебуваючи в шлюбі з позивачем [PERSON] згідно договору позики від 15.10.2010 року отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 264 000 грн., що еквівалентно 33 000 доларів й згідно чинного законодавства України вказані грошові кошти були його особистою приватною власністю та згода позивача на укладення договору позики вказаних грошових коштів, як одного з подружжя, на підставі ст. 65 СК України, не потрібна, так як положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визнання договору позики від 15.10.2010 року частково недійсним, оскільки діючим законодавством України не передбачено надання згоди іншого з подружжя на укладення договору позики грошових коштів, які є особистою приватною власністю одного з подружжя. Доводи відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо укладення договору позики грошових коштів від 15.10.2010 року між відповідачами за усною згодою позивача не приймаються судом до уваги, як такі, що спростовані встановленими в судовому засіданні обставинами.

Outcome: dismissed