Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-02 00:00:00

05 серпня 2011 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про стягнення суми боргу. В обґрунтування вимог зазначила, що 01 лютого 2000 року надала відповідачам позику у сумі 7000,00 гривень, а останні зобовязались повернути суму боргу у строк до 01 травня 2000 року. На забезпечення виконання умов договору позики також було укладено договір застави. В обумовлений строк відповідачі суму боргу не повернули, у звязку із чим 30 березня 2001 року приватним нотаріусом [PERSON] було видано виконавчий напис про звернення стягнення суми боргу у розмірі 19900,00 гривень на предмет застави квартиру [ADDRESS]. Проте, виконавчий напис фактично виконано не було у звязку із його втратою виконавчою службою. Просила стягнути з відповідачів на свою користь суму боргу у розмірі 19900,00 гривень, 3 % річних від суми заборгованості за 11 років у розмірі 6567,00 гривень, а також інфляцію за період з травня 2000 року по червень 2011 року у сумі 22298,16 гривень, а разом 48765,16 гривень. Крім того, просила стягнути на свою користь судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Просили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні не заперечували проти отримання позики і не повернення її до сьогодення на умовах, викладених у договорі. Разом із тим, вважали позов необґрунтованим, мотивуючи це неможливістю повернути боргу, а також тим, що з моменту отримання позики пройшов надто тривалий проміжок часу. При цьому, клопотань щодо застосування строку позовної давності суду не заявляли. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із наявним у матеріалах справи договором позики, укладеним у простій формі від 01.02.2000 року, позичальники [PERSON] та [PERSON] прийняли у борг від позикодавця [PERSON] (дошлюбне - Ромодан) С.І. 7000,00 грн. та зобовязалися повернути суму боргу у строк до 01.05.2000 року, що засвідчено особистими підписами сторін. На забезпечення виконання умов зазначеного договору між сторонами було укладено договір застави, посвідченим приватним нотаріусом [PERSON] від 01.02.2000 року за реєстровим № 438, предметом якого є належна відповідачам квартира [ADDRESS] Комсомольському в місті Маріуполі. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність (оперативне володіння) другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових кошт або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судовим розглядом встановлено, що позичальники [PERSON] та [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконали і суму позики у розмірі 7000,00 гривень позикодавцю [PERSON] не повернули по сьогодення. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В сенсі ж ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Отже, в сенсі ст. 267 ЦК України та за відсутності заяви сторони у спорі щодо застосування позовної давності порушене право підлягає захисту. Згідно із укладеним договором позики сторони домовились, що за кожний день прострочення повернення суми боргу встановляється пеня у розмірі 1% від суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Отже, зважаючи на викладені обставини та в сенсі наведеної норми відповідачі повинні сплатити на користь позивача пеню, починаючи з 02 травня 2000 року. Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Главою третьою Цивільного кодексу України визначено види захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких відповідно до ст. 18 цього Кодексу є захист цивільних прав нотаріусом. 30 травня 2001 року приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 2635, яким було звернуто стягнення суми боргу у розмірі 7000,00 гривень та пенсі у розмірі 12600,00 гривень на предмет договору застави № 438 від 01.02.2000 року. За поясненнями позивача [PERSON], наданими в ході судового засідання, даний виконавчий напис на сьогодення є невиконаним через його втрату виконавчою службою. Втім, зважаючи на тривалість спірних правовідносин, відсутність доказів та посилань з боку позивача [PERSON] на наявність обставин, що понад 11 років унеможливлювали її використання права на судовий захист, суд вважає необхідним застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшивши розмір неустойки до 7000,00 гривень, тобто розміру прямого спричиненого їй збитку у вигляді неповерненої суми позики, яка підлягає стягненню з відповідачів. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, в сенсі наведеної норми та за відсутності встановленого договором позики розміру процентів суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання в період 2001-2011 років підлягає задоволенню. Розраховуючи 3 % від простроченої суми неповернутого боргу суд виходить з наступного: 7000,00 гривень / х 3 % х 11 років / 100 % = 2310,00 гривень Отже, 3 % річних від суми неповернутого боргу за предявлений період прострочення становить 2310,00 грн. і саме ця сума підлягає стягненню з відповідачів. Розраховуючи суму боргу з урахування індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобовязання з травня 2000 року по червень 2011 року відповідно до офіційних даних Управління статистики у місті Маріуполі Головного управління статистики у Донецькій області, суд виходить з наступного: 1,021 (травень 2000 року) * 1,037 (червень 2000 року) * 0,999 (липень 2000 року) * 1,000 (серпень 2000 року) * 1,026 (вересень 2000 року) * 1,014 (жовтень 2000 року) * 1,004 (листопад 2000 року) * 1,016 (грудень 2000 року) * 1,061 (2001 рік) * 0,994 (2002 рік) * 1,082 (2003 рік) * 1,123 (2004 рік) * 1,103 (2005 рік) * 1,116 (2006 рік) * 1,166 (2007 рік) * 1,223 (2008 рік) * 1,123 (2009 рік) * 1,091 (2010 рік) * 1,010 (січень 2011 року) * 1,009 (лютий 2011 року) * 1,014 (березень 2011 року) * 1,013 (квітень 2011 року) * 1,008 (травень 2011 року) * 1,004 (червень 2011 року) * 7000,00 = 22941,03 гривень. Отже, сума боргу з урахуванням індексу інфляції за предявлений період прострочення становить 22941,03 гривень і саме ця сума підлягає стягненню з відповідачів. Підсумовуючи наведене та частково задовольняючи позовні вимоги суд вважає необхідним стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача суму боргу у розмірі 7000,00 гривень, суму пені у розмірі 7000,00 гривень, 3 % річних у сумі 2310,00 гривень, а також інфляційну складову у сумі 15941,03 гривень. У відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтвердженні витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 гривень, а також на користь держави судовий збір у розмірі 322,51 гривень, оскільки позивача як інваліда ІІ групи було звільнено від його сплати при зверненні із позовом до суду. Щодо відшкодування позивачеві [PERSON] судових витрат, понесених нею на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень, суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано жодних підтверджень цих витрат, як то квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжних доручень, розрахунку витрат, акту прийняття виконаних робіт тощо. Таким чином, суд вважає ці обставини не доведеними та з урахуванням положень ст.ст. 59-61 ЦПК України не знаходить підстав для визнання довідки адвоката про сплату послуг у розмірі 3000,00 гривень допустимим доказом по справі, який би надавав суду підстави застосувати положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VІ. На підставі викладеного,

Outcome: partial