Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

У травні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 1992 року по 2000 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а після розірвання шлюбу продовжував проживати з нею спільно однією сім'єю до серпня 2009 року. За час спільного проживання сторони побудували будинок [ADDRESS] с. Путрівка Васильківського району Київської області, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га. Оскільки спірні будинок та земельна ділянка зареєстровані на ім'я відповідачки, в добровільному порядку розподілити їх вона не бажає, [PERSON] просить суд визнати за ними право властості по ? частині спірних будинку та земельної ділянки розподіливши їх в натурі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, пояснивши, що спірне майно хоча й набуто під час перебування у шлюбі, однак є її особистою власністю, оскільки земельна ділянка була набута нею в порядку приватизації, а будинок будувався за рахунок коштів отриманих від продажу належного їй до шлюбу з позивачем будинку. Представник відповідачки - [PERSON] також просить суд у позові відмовити, зазначивши, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права, пославшись на те, що перебіг цього строку розпочався з моменту розірвання шлюбу та поважні причини для його поновлення відсутні. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази експерта, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що з травня 1992 року по травень 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається з акту винесення в натурі меж земельної ділянки індивідуального забудовника на підставі рішення Путрівської сільської ради від 22 грудня 1993 року № 2 встановлені межі присадибної ділянки виділеної [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку площею 0,15 га по [ADDRESS] Васильківського району Київської області (а.с. 12). Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] с. Путрівка Васильківського району Київської області роком його забудови є 1997 рік (а.с. 19). 5 березня 1998 року на підставі рішення Путрівської сільської ради № 10 від 25 лютого 1998 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] с. Путрівка Васильківського району Київської області (а.с. 14). Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28 жовтня 1998 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га в межах с. Путрівка по [ADDRESS] для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 5). Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що будівництво спірного будинку здійснювалось під час перебування сторін у зареєстрованим шлюбі, суд дійшов висновку про те, що цей будинок є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними. При цьому судом відхиляються доводи сторін про будівництво спірного будинку за рахунок коштів, отриманих від продажу належного їм до шлюбу майна, в зв'язку з не підтвердженням, у порушення вимог ст.ст. 10 та 60 ЦПК України, цих обставин належними доказами. Як роз'яснено у п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. За змістом ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Враховуючи зазначені вимоги закону, а також виходячи з того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними, суд дійшов висновку про задоволення також вимоги позову про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки та поділу її в натурі. Разом із цим, судом не приймаються посилання представника відповідачки на пропущення позивачем, встановленого ч. 3 ст. 29 КпШС України трьохрічного строку звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки відповідно до цієї норми для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] продовжував проживати у спірному будинку, про що свідчать акт обстеження житлового будинку від 12 січня 2013 року (а.с. 81), висновок по матеріалах перевірки Васильківського МВ ГУ МВС в Київській області від 26 грудня 2012 року (а.с. 82-83), постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 квітня 2012 року (а.с. 85-86), суд дійшов висновку про те, що відповідачкою до квітня 2012 року не заперечувалось право позивача на цей будинок, тому встановлений законом строк звернення до суду з позовом про поділ цього майна ним не пропущено. Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, їх подальше проживання в одному житловому приміщенні неможливе, переобладнання спірного житлового будинку з одноквартирного в двоквартирний технічно можливе та погоджено з відповідними службами й виконавчим комітетом сільської ради (а.с. 9-11), суд дійшов висновку про задоволення вимоги позову про поділ спірного майна в натурі за варіантом запропонованим висновком будівельно-технічної експертизи, проведеної експертом ДП "Київська обласна багатопрофільна лабораторія науково-дослідного експертно-криміналістичного центру" Маліком В.П., оскільки цей варіант розподілу спірного будинку та земельної ділянки є найбільш наближеним до часток сторін, потребує незначних переобладнань, а також відповідає їх інтересам.

Outcome: approved