Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення витрат на навчання, вказуючи, що 02.08.2006 р. [PERSON] був зарахований студентом першого курсу Харківського індустріально-педагогічного технікуму. Наказом директора технікуму від 13.06.2008 р. відповідачеві був присвоєний кваліфікаційний рівень молодший спеціалістта відрахований зі складу студентів у зв*язку з закінченням навчання і здобуттям вищої освіти. Після випуску відповідач отримав направлення на працевлаштування в державному секторі економіки, однак до місця працевлаштування не прибув. Обов*язок відшкодувати вартість навчання лежить на відповідачеві згідно з укладеною угодою про підготовку фахівців з вищою освітою. Витрати технікуму на навчання відповідача за весь час навчання з урахуванням виплаченої стипендії та вартості навчання за контрактом становить 7838,30 грн. Просить суд стягнути вказану суму з відповідача на користь позивача та відшкодувати судові витрати. В судовому засіданні представник позивача на підставі довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що розмір виплаченої відповідачеві стипендії становить 4988,30 грн., вартість навчання за контрактом 2850,00 грн. Перед закінченням навчання проходить засідання комісія, на якій студентам оголошують про їх майбутнє працевлаштування та направлення до певних організацій. Після закінчення навчання їм вручають письмові направлення на роботу. 18.06.2008 р. відповідач отримав направлення на роботу до Змївського професійного енергетичного ліцею згідно штатного розкладу, але за місцем призначення не прибув. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що після закінчення Харківського індустріально-педагогічного технікуму він отримав спеціальність Майстер виробничого навчання з ремонту легкових та грузових автомобілів. Весною 2008 р. йому було оголошено про направлення на роботу до Ізюмського професійно-технічного ліцею, про що він розписався у журналі, але йому не повідомили ані про адресу місця роботи, ані про початок роботи, та 18.06.2008 р. направлення на роботу до Змївського професійного енергетичного ліцею він не отримував. Якби таке направлення він отримав, то поїхав би на роботу. Оскільки його не було працевлаштовано, він був змушений самостійно шукати собі роботу. Представник третьої особи на підставі довіреності [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що оскільки відповідач навчався за державні кошти, витрати на його навчання мають бути стягнуті в дохід держави. Державна фінансова інспекція в Харківській області не має повноважень на пред*явлення позову в інтересах держави. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень, відповідно до ст. 60 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 01.09.2005 р. між сторонами була укладена угода, якою позивач зобов*язався забезпечити відповідача [PERSON] якісною теоретичною та практичною підготовкою як фахівця з вищою освітою за спеціальність Професійне навчання, за профілем Обслуговування і ремонт автомобілів і двигунів, а після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації забезпечити місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства. Відповідач зобов*язався прибути після закінчення навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років (а.с.7). Обов*язок відповідача щодо відшкодування відповідачеві затрат на його навчання вказаною угодою не передбачений. В якості доказу забезпечення відповідача місцем працевлаштування позивачем надано суду (а.с.70, 68) копія направлення [PERSON] на роботу до Зміївського професійного енергетичного ліцею та копію журналу отримання ним 18.06.08 р. направлення на працевлаштування (запис № 578). Між тим, простим візуальним оглядом вказаної копії журналу (а.с.68, 7) можливо встановити невідповідність підпису особи, яка отримала направлення № 578, та підпису відповідача в угоді від 01.09.2005 р.; та схожість підписів №№ 578 і 579 (про отримання направлення [PERSON]В.). Крім того, відповідно до переліку вакансій на 2008 -2009 р.р. для направлення на роботу випускників (а.с.69), станом на 14.02.2008 р. у Зміївському професійному енергетичному ліцеї була наявна вакансія майстра виробничого навчання із спеціальності Електрозварник ручного зварювання, яка не відповідала спеціальності, отриманої [PERSON] - Обслуговування і ремонт автомобілів і двигунів. Крім того, позивачем не надано суду даних про джерело фінансування витрат на навчання [PERSON], зокрема, доказів того, що виплата стипендії відповідачеві проводилась за рахунок коштів технікуму. Таким чином, судом не встановлено яким чином діями відповідача були порушені права, свобода чи інтереси саме позивача, тобто позивачем не доведено, що саме ним були понесені витрати на навчання [PERSON] Згідно п.п.1, 2 Указу Президента Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників навчальних закладів№ 77/96 від 23.01.1996 р., на який посилається позивач, встановлено, що вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів, зокрема, за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету АРК та місцевих бюджетів за державним замовленням. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, на думку суду, вимога щодо відшкодування затрат на навчання може бути заявлена уповноваженою на то особою на користь державного бюджету, а не на користь технікуму. Враховуючи, що питання про заміну неналежного позивача за ініціативи суду діючим цивільно-процесуальним законодавством не передбачено, суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю. В разі відмови у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст.88 ЦПК України, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed