Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-06 00:00:00

13.08.2012 року [PERSON] звернувся до Новоград-Волинського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] Новоград-Волинської міської ради та [PERSON] у якому просить визнати недійсним розпорядження виконкому Новоград-Волинської міської ради від 01.06.1993 року № 138, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський, визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський від 20.11.2006 року та визнати за ним право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] Новоград-Волинської міської ради [PERSON], заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні у звязку зі спливом строку позовної давності, про що надала відповідну заяву. Суд, заслухавши представників позивача [PERSON] та [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] комітету Новоград-Волинської міської ради [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи дійшов висновку. Встановлено, що рішенням Новоград-Волинської міської ради №195 від 31.05.1990 року [PERSON] надано житлову площу та видано ордер на 2-х кімнатну квартиру № 91, по вул. Р.Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський. Склад сімї 2 особи. До складу сімї входять: [PERSON] та її син [PERSON] (а.с. 4-5). У звязку з виїздом у район Крайньої Півночі [PERSON]Б було видано охоронне свідоцтво на квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський. Строк дії охоронного свідоцтва до 17.11.1992 року (а.с. 6). 18.01.1993 року [PERSON] надіслав адресовану [PERSON] телеграму, де він дозволяє їй приватизувати заброньовану ним житлову площу (а.с. 7). 19.05.1993 року [PERSON] звернулася до органу приватизації із заявою про оформлення передачі у власність квартири № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський (а.с. 8). Згідно довідки ПЖРЕП №1 про склад сімї, особою, яка має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено [PERSON]. [PERSON] викреслено, оскільки бронь за ним зберігалася до 17.11.1992 року (а.с. 9). 01.06.1993 року за розпорядженням [PERSON] Новоград-Волинської міської ради № 138 передано [PERSON] у приватну власність квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський (а.с. 10). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 0616/2170/12 від 01.10.2012 року встановлено, що [PERSON] повернувся до України у 1995 році. У період з 1995 року по 2008 рік він перебував на території України не легально. Дозвіл на тимчасове перебування на території України [PERSON] отримав у 2008 році. Громадянство України зареєстровано 15.06.2012 року (а.с. 67-68). 20.11.2006 року [PERSON] продала за договором купівлі-продажу квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський [PERSON] (а.с. 35-37). З квітня 2007 року вищевказаний договір купівлі-продажу був предметом судового розгляду за позовом [PERSON], у якому він просив визнати його недійсним. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду відмовлено у задоволенні позовних вимог. Також ухвалою апеляційного суду Житомирської області рішення суду першої інстанції залишено в силі (а.с. 44-45). Ст. 75 ЖК Української РСР передбачає, що у разі бронювання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення, що бронюється, видає наймачеві або членові його сім'ї охоронне свідоцтво (броню). У разі виникнення спору питання вирішується в судовому порядку. Як зазначено вище, [PERSON] було надано охоронне свідоцтво № 159 на спірну квартиру у звязку з виїздом у район Крайньої Півночі. Строк дії даного свідоцтва до 17.11.1992 року. Відповідно до ст. 73 ЖК Української РСР жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу в райони Крайньої Півночі і в прирівняні до них місцевості - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, - на весь час перебування в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях. Аналізуючи вищевказану норму закону суд дійшов висновку, що строк дії охоронного свідоцтва не повинне обмежуватись певною датою (строком), а діє на весь час дії трудового договору. Однак, ПЖРЕП № 1, в порушення вимог ст. 73 ЖК Української РСР виключило [PERSON] з числа осіб, що мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у звязку із закінченням строку броні. Відповідно до п. 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» громадянином до органу приватизації подаються: · оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; · довідка про склад сім'ї та займані приміщення; · копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); · документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; · копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; · заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. На виконання вимог вказаного пункту [PERSON] надсилалася телеграма із погодженням [PERSON] провести приватизацію заброньованої житлової площі. Однак, вказане погодження не було долучене до заяви про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири [PERSON]. На підставі вищевикладеного вбачаються порушення при проведенні приватизації та передачі у приватну власність [PERSON] квартири № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський. Однак, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження органу приватизації № 138 від 01.06.1993 року та визнання недійсним і скасування свідоцтва на право власності на квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський за [PERSON] слід відмовити, оскільки на час звернення до суду з даним позовом сплинув строк позовної давності. Як зазначено вище та встановлено рішеннями суду першої та апеляційної інстанції [PERSON] перебував на території України з 1995 року та проживав у спірній квартирі. З квітня 2007 року оспорив договір купівлі продажу квартири № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський. Із змісту вказаного договору достовірно випливає, що вказана квартира, що відчужувалась, належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Новоград-Волинської міської ради 01.06.1993 року згідно з розпорядженням від 01.06.1993 року за № 138, зареєстрованого в Новоград-Волинському МБТІ 11.06.1993 року в реєстрову книгу № 1, реєстр № 4/34, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно: 16800807. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч. 1 ст. 261 ЦК України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому, з вищевказаного вбачається, що позивач знав чи міг дізнатися про порушення свого права, як найпізніше з часу звернення до суду з оспорюванням дійсності договору купівлі-продажу спірної квартири з квітня 2007 року. Частини 3-5 ст. 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представником [PERSON] Новоград-Волинської міської ради [PERSON], заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні у звязку зі спливом строку позовної давності, про що надала відповідну заяву. Представниками позивача не надано до суду заяв та не заявлялось клопотань про поновлення строку позовної давності. Посилання їх на ч. 4. ст. 268 ЦК України є безпідставним, оскільки вказано норма закону виключена. Ст. 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки судом відмовлено в основній частині позовних вимог стосовно визнання недійсним розпорядження органу приватизації № 138 від 01.06.1993 року та визнання недійсним і скасування свідоцтва на право власності на квартиру № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський за [PERSON] то, в силу ст. 266 ЦК України, слід відмовити й у частині додаткової позовної вимоги щодо визнання не дійсним та скасування договору купівлі-продажу квартири № 91, що знаходиться за адресою: вул. Р. Люксембург, 3/6, м. Новоград-Волинський, оскільки вона є похідною вимогою із попередніх. Стосовно позовної вимоги визнати за [PERSON] право власності на спірну квартиру за набувальною давністю судом встановлено наступне. 20.11.2006 року [PERSON] продала за договором купівлі-продажу [PERSON] спірну квартиру (а.с. 35-37). Ст. 344 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тобто, до 20.11.2006 року [PERSON]Б, користувався вказаною квартирою як член сімї. Строк набувальної давності повинен рахуватися з дати укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. На час подання позову до суду передбачений законом 10 річний строк не сплинув. Крім того, у період з квітня 2007 року [PERSON] оспорює договір купівлі продажу спірної квартири, що виключає розуміння відкритості та добросовісності володіння чужим майно, що передбачено ст. 344 ЦК України. На підставі вищевикладеного слід відмовити позивачу у задоволенні позовної вимоги щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру за набувальною давністю Аналізуючи усі докази в сукупності та співставляючи їх з позовними вимогами суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed