Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-22 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 12.03.2008 року та 13.03.2008 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, згідно яких [PERSON] як позикодавець надав, а [PERSON], що виступив позичальником, отримав грошові кошти в сумі 118000 грн. з терміном повернення 12.03.2011 року та 13.03.2011 року відповідно. Позивач зазначає, що звернувся до [PERSON] із вимогою про повернення суми боргу, водночас, останній повідомив про те, що автомобіль, на купівлю якого позичено кошти, залишився після розірвання шлюбу дружині. Посилаючись на положення чинного законодавства щодо обовязків обох з подружжя за укладеними договорами в інтересах сімї, просить, з урахуванням поданих уточнень, стягнути з відповідачів 59\~ 000,00 грн. з кожного. Відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання договорів позики недійсними. В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що вона як дружина не надавала згоди на укладення договорів стосовно цінного майна, у звязку з чим укладені договори позики підлягають визнанню недійсними. Також звертала увагу, що під час розгляду інших спорів в суді відповідачем [PERSON] заперечувалась наявність будь-якого майнового спору між подружжям. В судовому засіданні позивачем позов підтримано в повному обсязі, в задоволенні зустрічного просив відмовити. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнала, зауважила, що батьками їй було подаровано автомобіль, а тому в неї були кошти на придбання іншого транспортного засобу. Просила задовольнити зустрічний позов. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, просила визнати договори недійсними, підкреслюючи необхідність надання згоди іншого подружжя на укладення договорів стосовно цінного майна. Відповідач [PERSON] надав заяву, в якій справу просив слухати у його відсутності. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 12.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON], що виступив позикодавцем, передав [PERSON] позичальник, 8000,00 грн., які останній зобовязується повернути до 12.03.2011 року. 13.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON], що виступив позикодавцем, передав [PERSON] позичальник, 110000,00 грн., які останній зобовязується повернути до 13.03.2011 року. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Судом встановлено, що подружжям [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі, а саме 13.03.2008 року, придбано автомобіль, марки Skoda Octavia, вартістю 118\~ 000,00 грн. Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу транспортного засобу, чеками про перерахування коштів. Використання отриманого майна подружжям учасниками не оспорювалось. Суд приходить до висновку про те, що укладені договори позики було направлено саме на придбання транспортного засобу - автомобілю марки Skoda Octavia, а відтак, з огляду на використання такого майна подружжям, в подальшому відповідачем [PERSON], використане в інтересах сімї. Суд вважає необхідним зазначити, що підставою визнання договорів позики недійсними відповідач [PERSON] зауважувала необхідність отримання згоди на укладення таких договорів. Положення ст. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Отримання грошових коштів у позику не є розпорядженням майном. Одночасно суд звертає увагу, що при зясуванні обставин, повязаних із поясненнями відповідача про дарування на її користь автомобіля та наявністю у звязку з цим грошових коштів, зокрема за уточненнями суду з приводу того, чи було продано даний автомобіль, якщо так, за яку суму, чи можуть відповідні обставини підтверджуватись договором, відповідач від відповіді ухилилась, зазначила про те, що не памтає всіх подій. Крім того, представник відповідач зазначила, що потреб у купівлі іншого автомобіля, вже маючи у власності транспортний засіб, не було. Водночас, купівля автомобіля самими відповідачем не заперечувався. Будь-які докази, що можуть підтверджувати фіктивність укладених угод, відповідачами не надано. У відповідності до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючи до уваги, що не правомірність правочинів не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, обставини та докази, які можуть доводити використання отриманих за договорами позики грошових коштів в інший шлях, ніж на купівлю транспортного засобу, не наведено, суд,

Outcome: approved