Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-30 00:00:00

В жовтні 2011 року до суду звернулась [PERSON] з позовом, якій в подальшому уточнила, до [PERSON] в якому просила визнати недійсним договір купівлі продажу квартири від 21 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 128, стягнути з [PERSON] моральну шкоду та застосувати наслідки недійсності правочину. Позивач посилаючись на те, що оскільки в літку 2010 року вона дізналася з квитанцій за оплату комунальних послуг про те, що вона не є власником квартир, що спірний договір купівлі-продажу вона не підписувала, оскільки під час його посвідчення нотаріусом знаходилась за межами держави, доручень на продаж квартири не давала, просить суд позов задовольнити. Під час розгляду попереднього засідання в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась повторно, про місце і час розгляду справи повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про відкладення чи слухання справи у її відсутність не надала, а тому суд ухвалив проводити судовий розгляд у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Треті особи [PERSON] та представник ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявились заяв чи клопотань про відкладення чи слухання справи у їх відсутність не надали, а тому суд ухвалив проводити судовий розгляд у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Третя особа приватний нотаріус позов не підтримала та просила у його задоволенні відмовити, оскільки пропущено строк позовної давності. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.08.2003 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила зазначену квартиру за 64 621 грн. /а.с.5/. Суд вважає, що до договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеному між сторонами, застосовуються правила, які були встановлені ст.ст.41-44, 48, 59, 225 ЦК УРСР, що діяв на момент укладання договору (ст.ст.202, 203, 215 ЦК України). Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. № 3 (із змінами, внесеними Постановами Пленуму ВСУ від 25.12.1992 р. № 13 та від 25.05.1998 р. № 15), „стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР)". Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Встановлено, що на момент укладання спірного договору власником квартири згідно договору купівлі-продажу від 21.09.2000 р. була позивачка [PERSON] /а.с.5,6/. В судовому засіданні не встановлено волевиявлення [PERSON], як власника/сторони за договором купівлі-продажу, для укладення такої угоди, а також немає доказів хоча яких-небудь її дій, спрямованих на виникнення, припинення або зміну цивільних прав й обов'язків обох сторін. Тобто реально угода договору купівлі-продажу з боку продавця [PERSON], як власника, як вольовий договірний акт відсутня. Обставини, що спірна квартира була відчужена не власником квартири підтверджуються висновком судово-почеркознавчої експертизи №543 від 06.03.2012 року, згідно якого «підпис від імені [PERSON] у рядку «ПРОДАВЕЦЬ» у примірнику договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №371 виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] /а.с.96-105/. Про відсутність волевиявлення позивачки, як власника на укладання спірного договору, також свідчить в матеріалах справи копія її закордонного паспорту, з якого вбачається, що позивач на момент посвідчення приватним нотаріусом спірного договору знаходилась за межами держави. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 21 серпня 2003 року слід визнати недійсним, оскільки квартиру було відчужено з порушенням вимог ст.ст. 41, 225 ЦК УРСР. Посилання третьої особи, приватного нотаріуса, як на підставу у відмовленні задоволення позову оскільки пропущений строк позовної давності, не заслуговує на увагу виходячи з наступного. Згідно вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що треті особи не наділені правом звертатись до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Статтею 71 ЦК УРСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст.ст. 76 і 80 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Посилання третьої особи, що позивач могла і повинна була дізнатись про порушення її прав 23.02.2006 року коли знімалась з реєстрації за адресою [ADDRESS], є безпідставними, оскільки як вбачається з листа СГІРФО №363 від 30.05.2012 р. та копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 15.02.1997 р. виданого [PERSON], остання в спірній квартирі зареєстрована не була. Щодо довідки ОСББ «Згода», на яку посилається третя особа, як на обґрунтування своїх доводів, то суд вважає, що вона не відповідає дійсним обставинам, оскільки спростовується вищевикладеним, а тому визнається судом, як неналежний доказ. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою строк позовної давності не пропущено, оскільки право на позов у неї виникло в червні 2011 року, про що свідчить постанова про відмову в порушенні кримінальної справи /а. с.8/ Згідно ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Отже враховуючи, що в судовому засіданні встановлено недійсність договору купівлі-продажу, тому суд приходить до висновку про зобов'язання відповідачки повернути позивачу отриману нею за цим договором квартиру. Відповідно до норм цивільного-процесуального законодавства та роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В судовому засіданні позивачка не довела, що внаслідок купівлі її квартири відповідачкою [PERSON], вона зазнала моральних чи фізичних страждань, а також не надала належних доказів, які б свідчили про негативні наслідки, які настали внаслідок дій відповідачки, що вплинуло на зміну звичайного способу життя позивача, у зв'язку з чим в заявлених вимогах про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Також у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають понесені нею судові витрати, а саме судовий збір та витрати на проведення почеркознавчої експертизи в сумі 1622, 22 грн..

Outcome: partial