Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-14 00:00:00

позивач звернулась до суду з вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що у 1978 році зареєструвала шлюб з відповідачем. Після реєстрації шлюбу переїхала на постійне місце проживання в [INFO], де проживала в будинку матері відповідача [PERSON] У 1983 році за спільні з [PERSON]JI. кошти купили у [PERSON] напівзруйнований житловий будинок, що розташований в селі Владиславка Миронівського району Київської області по вулиці Леніна, 162. На місці старого зруйнованого будинку в 1985-1987 роках за спільні кошти вони побудували будинок, який став спільною сумісною власністю подружжя. В новозбудованому будинку були зареєстровані та проживали вони з відповідачем та їх діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З 2000 року вони з відповідачем припинили шлюбні відносини та почали проживати окремо. Вона вибула до іншого місця проживання, [PERSON] у спільному будинку перебував епізодично, переважно він проживав у другої дружини в будинку по вулиці Леніна, 252 села Владиславка. 25 листопада 2004 року рішенням Миронівського районного суду шлюб між ними було розірвано. Спору щодо спільного майна не виникало, право власності на новозбудований будинок оформлено не було, вона мала змогу безперешкодно користуватися будинком, а тому про розподіл спільно нажитого майна питання нею не ставилось. У 2011 - 2012 роках вона спільно з сином [PERSON] за спільні з ним кошти зробила ремонт у спірному будинку: побілили стіни, стелю, пофарбували підлогу, вікна, двері, навели належний порядок на подвірї. За власні кошти вона купила та розмістила в будинку два деревяних ліжка, шафу, два полових покриття, холодильник, телевізор, газовий котел Атон. В будинку з 2005 року по даний час постійно проживає їх син [PERSON] 7 грудня 2012 року Миронівським районним судом Київської області була винесена ухвала про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до неї про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка. Отримавши позовну заяву [PERSON], вона дізналась про рішення [PERSON] сільської ради від 29 серпня 2011 року № 45 Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності [PERSON]Л., яким виконавчий комітет [PERSON] сільської ради на підставі записів в погосподарській книзі № 2 за 2011-2015 роки визнав право власності на будинок за відповідачем та наявність у відповідача правовстановлювального документу на будинок. Вважає, що [PERSON] сільською радою при прийнятті рішення виконкому від 29 серпня 2011 року № 45 Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності [PERSON]Л. порушені її права, так як на час прийняття рішення будинок під номером 162 в селі Владиславка Миронівського району Київської області був спільною сумісною власністю, оскільки був побудований у шлюбі та за спільні кошти подружжя, а тому вказане рішення не являється законним. Таким, що не відповідає вимогам закону, вважає свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане відповідачу на підставі вказаного рішення виконкому. Посилаючись на ті обставини, що будинок збудований за спільні з відповідачем кошти та у період шлюбу, він являється обєктом права спільної сумісної власності подружжя, просила в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області, визнати частково незаконним рішення виконкому [PERSON] сільської ради від 29 серпня 2011 року № 45 Про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності [PERSON], визнати частково незаконним свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок під номером 162 села Владиславка Миронівського району Київської області, видане 16.09.2012 року [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради від 29 серпня 2011 року № 45, зареєстроване Білоцерківським МБТІ за реєстраційним номером 37627064. В судовому засіданні позивач уточнила заявлені вимоги, просила визнати видане відповідачу свідоцтво про право власності на будинок незаконним та скасувати його, визнати право власності по 1/2 частині будинку за обома співвласниками, решту вимог підтримала, в їх обґрунтування послалася на обставини, викладені у поданій до суду заяві. Представник позивача також підтримав заявлені нею вимоги. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що на придбання старого будинку по вулиці Леніна, 162 села Владиславка Миронівського району Київської області кошти частково були надані його дядьком [PERSON] Не заперечив того факту, що новий будинок збудований ним та позивачем у шлюбі та за спільні кошти у період з 1985 по 1987 роки. При цьому вважає, що набуте право власності позивач втратила з часу, коли вибула з будинку до іншого місця проживання і припинила користуватись ним. Про факт оформлення права власності на будинок позивача не повідомляв, спору про спільно нажите майно між ними не виникало. Він набув права власності на спірний будинок у законному порядку, оскільки перебував головою двору, має правовстановлювальний документ на нього. Із зазначених відповідачем підстав позов вважає необгрунтованим його представник. Додатково представник пояснив, що позивач пропустила строк звернення до суду за захистом порушеного права, який почав перебіг з часу розірвання шлюбу та сплив у 2007 році. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області сільський голова [PERSON] позов не визнала та пояснила, що спірний будинок дійсно був побудований сторонами під час шлюбу, проте позивач втратила звязок з будинком, не проявляла інтересу до нього, головою домогосподарства був відповідач. При прийнятті оскаржуваного рішення виконком керувався положеннями Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, згідно якої голова домогосподарства здебільшого є власником житлового будинку. Головою домогосподарства по вулиці Леніна, 162 села Владиславка був відповідач [PERSON], а тому на підставі записів в погосподарських книгах виконком визнав право власності на будинок за ним. Вважає, що вказане рішення відповідає вимогам закону. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, встановленим ч. 2 вказаної статті, та іншим способом, що встановлений законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правовідносини, які виникли між сторонами щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя регулювалися нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сімю. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 13 травня 1978 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Миронівського районного суду від 25 листопада 2004 року, актовий запис про розірвання шлюбу зроблено 27 червня 2012 року. Вказані обставини підтверджуються рішенням Миронівського районного суду від 25 листопада 2004 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції 27 червня 2012 року. 14 грудня 1983 року відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу будинку, предметом якого був жилий будинок в селі Владиславка Миронівського району Київської області площею 15 кв.м. Договір посвідчено секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Миронівського району та зареєстровано за реєстраційним номером 45. Договір підлягав реєстрації у виконкомі [PERSON] сільської ради. Вказані обставини підтверджуються копією доданого до матеріалів справи договору купівлі-продажу будинку. Сторони підтвердили, що на земельній ділянці, на якій був розташований придбаний за вказаним договором напівзруйнований будинок ними за спільні кошти протягом 1985-1987 років збудовано спірний будинок з господарськими спорудами та прибудовами. Вказані обставини іншими доказами у справі не спростовані. Будинок, з приводу якого заявлено позов, не відноситься до категорії самовільно збудованих, виходячи з наступного. Господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам, що збудовані до ухвалення Указу Президії Верховної Ради УССР від 22.01.1979 року Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівль і при їх технічній інвентаризації не відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні не відносяться до категорії самовільних. Відповідно до розяснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленному порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Встановлено, що будинок під номером 162, розташований по вулиці Леніна села Росава Миронівського району Київської області був побудований на земельній ділянці, призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Будинок має затверджений КП КОР Білоцерківським МБТІ технічний паспорт, в якому не відображено, що будинок відноситься до категорії самовільних, зареєстрований в погосподарській книзі. Відповідно до запису погосподарського обліку (форми № 4, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 95 від 18.04.2005 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.05.2005 року за № 487/10767) будинок у 1985 році був занесений у погосподарську книгу [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області за 1986-1990 роки, особовий рахунок 143. У даному будинку сторони зареєстровані до даного часу, головою домогосподарства є відповідач [PERSON] Вказані обставини підтверджуються довідкою № 9, виданою 8 січня 2013 року виконкомом [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області, витягами з погосподарських книг [PERSON] сільської ради за 1983 - 1985 роки, 1986 - 1989 роки, 1991-1995 роки, 1996 - 2000 роки, 2001 - 2005 роки, 2006 - 2010 роки, 2011-2015 роки. Будучи створеним в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та будучи результатом праці сторін будинок під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області став обєктом спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] Дані технічного паспорту на будинок про його зведення у 1982 році є помилковими та спростовуються записами погосподарських книг [PERSON] сільської ради Мироівського району Київської області за 1983 - 1985 роки, 1986 - 1989 роки, згідно яких у книзі за 1983 - 1985 роки, особовий рахунок № 138, у особистій власності рахувалася времянка, у книзі за 1986 - 1989 роки, особовий рахунок 143, рахується будинок, 1985 року побудови, жилою площею 60 кв.м. За правилами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дана правова норма вказує на те, що після розірвання шлюбу правовий режим майна, придбаного у шлюбі, залишився попереднім спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя. Безпідставними є посилання відповідача на обставини щодо придбання першого будинку за кошти надані його родичем, оскільки дана обставина у відповідності до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України ним не доведена. Таким чином, суд приходить до висновку, що на підставі ч.1 ст. 22 КпШС придбаний згідно посвідченого договору купівлі-продажу будинок, а також побудований на його місці новий будинок взамін знесеного у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі є їх спільною сумісною власністю. Встановлено, що з 2000 року сторони не використовують будинок для постійного проживання. Рішенням № 45 від 29 серпня 2011 року на підставі записів у погосподарській книзі № 2 за 2011 - 2015 роки виконавчий комітет [PERSON] сільської ради Миронівського району Київської області визнав право власності на житловий будинок під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області за відповідачем [PERSON] На підставі вказаного рішення виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради відповідачу 16 вересня 2011 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким є вказаний будинок. 16 вересня 2011 року відповідач здійснив державну реєстрацію вказаного права власності у комунальному підприємстві Киїської обласної ради Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації. Дані обставини підтверджуються копією рішення виконавчого комітету, свідоцтвом про право власності, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, доданими до матеріалів справи. Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Чинним законодавством України загалом та Цивільним кодексом України і Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень зокрема передбачено ряд підстав, внаслідок яких у фізичної чи юридичної особи виникає право власності на обєкти нерухомого майна. Однак існують ряд підстав виникнення права власності на об'єкти нерухомого майна, документ про наявність якого може видати лише держава. Цю свою функцію держава делегувала місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які здійснюють оформлення права власності на обєкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності. Статтею 18 Закону України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна. Для того, щоб оформити свідоцтво про право власності на належне їй нерухоме майно у виконкомі місцевої ради особа повинна подати уповноваженому органу оригінали правовстановлюючих документів, на підставі яких це майно виникло чи було набуто у власність до того. Натомість уповноважений орган при достатності інформації у поданих документах про належність заявнику обєкта видає свідоцтво про право власності. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 45 від 29 серпня 2011 року прийнято в порушення вимог вказаного закону. Виконавчий комітет [PERSON] сільської ради, прийнявши рішення про визнання права власності на житловий будинок, який є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та видавши правовстановлюючий документ на будинок одному з подружжя після розірвання шлюбу, порушив права позивача на частку у спільному майні подружжя. Прийняте рішення є незаконним в частині визначення власника будинку. Свідоцтво про право власності на будинок під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області було видано відповідачу на підставі частково незаконного рішення виконавчого комітету Яхнівської сільської ради, тобто, з порушенням вимог закону. Суд приходить до висновку, що даний правовстановлюючий документ не можливо розцінювати як законний, а тому він підлягає скасуванню. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що будинок під номером 162 по вулиці Леніна села Владиславка Миронівського району Київської області є обєктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу між співвласниками. Оскільки відносини між сторонами щодо визначення часток у спільному сумісному майні виникли після 01.01.2004 року, відповідно до даних правовідносин слід застосовувати норми Сімейного та Цивільного кодексів України, які набули чинності з даної дати. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки Сімейним кодексом України не врегульовано відносини щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, суд вважає за доцільне застосувати згідно ст. 8 ЦК України аналогію закону. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частин 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки учасниками спільної сумісної власності на зазначений будинок є позивач та відповідач, відповідно їм належить по 1/2 частині будинку. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи представник відповідача зробив заяву про застосування позовної давності. Вказана заява не є обґрунтованою, виходячи з наступного. Частина 1 статті 261 ЦК України містить правило, відповідно до якого перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Цей строк обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників (колишній подружжя) дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Сторони не здійснили поділ подружнього майна в період шлюбу та під час його розірвання, не вирішили питання про визначення часток у спільному майні. Як вбачається з пояснень позивача про отримання співвласником (її колишнім чоловіком) свідоцтва про право власності на будинок вона дізналась після одержання позову про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та судової ухвали про відкриття провадження у даній справі від 27 грудня 2012 року. Вказані обставини не спростовані відповідачем та підтверджені його поясненнями і поясненнями представника [PERSON] сільської ради, з яких вбачається, що про розгляд питання про визнання права власності позивач до відому не ставилася, про видачу правовстановлювального документа на будинок не повідомлялася. З дня, коли позивач дізналася про порушення свого права власності, і починається обчислення строку позовної давності. Такий строк на час розгляду справи не сплив. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір. На підставі викладеного, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60, 70, 72 СК України, ст.ст. 8, 16, 328, 355, 368, 372, 392, 393 ЦК України, ст.ст. 24, 27 - 40 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 18 Закону України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень",

Outcome: approved