Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

Позивачка, уточнивши свою вимогу ( а. с. 62 - 63 ), просить ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 2 / 3 частки асфальто-змішувальної установки ДС-158, заводський номер 90030403, посилаючись на те, що вона з 22 листопада 1982 року і по 8 травня 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON] і що в цей період, тобто 14.06.1999 року ними була куплена вищеназвана установка, яка, по твердженню позивачки, належить їй і [PERSON], померлому 29.12.2011 року, на праві спільної сумісної власності в рівних частках, що відповідачі оформляють право власності на спадкове майно і не погоджуються з тим щоби державний нотаріус видав їй свідоцтво на право власності на 1 / 2 частку спільного сумісного майна подружжя, тому вона звернулася з вищеназваним позовом до суду. Уточнивши свою вимогу ( а. с. 62 63 ), позивачка просить визнати за нею право власності на 2 / 3 частки вищеназваної асфальто-змішувальної установки, посилаючись на те, що разом з нею проживає двоє дітей відповідачі по цій справі: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. Відповідачка [PERSON] позов визнала ( а. с. 82 ). Відповідачка [PERSON] також позов визнала ( а. с. - 57 ). Відповідачка [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що, по її твердженню, позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, а також на те, що доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивачка не надала, а також на те, що між позивачкою і її колишнім чоловіком вже був розподіл спільного сумісного майна ( а. с. 83 - 86 ). Уточнена позовна заява ( а. с. 62 6 3 ) підлягає частковому задоволенню. Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до п. 3 ст. 208 ЦК України право чини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян ( тобто більше 340 гривень ) належить вчиняти у письмовій формі. Крім цього, по змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог щодо його письмової форми є підставою недійсності правочину, тобто дії фізичної особи, які хоч і спрямовані на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків, але вони не створюють цих наслідків, внаслідок невідповідності вчинених дій вимогам закону. [PERSON] і [PERSON] з 22 листопада 1982 року і по 8 травня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу ( а. с. 14 ) і свідоцтвом про розірвання шлюбу ( а. с. 16 ). Ними 14 червня 1999 року була придбана асфальто-змішувальна установка ДС-158 заводський номер 90030403, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ( а. с. 6 ). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Це ж саме передбачено і ч. 3 ст. 368 ЦК України. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України). Судом встановлено, що між позивачкою [PERSON] і її чоловіком [PERSON] шлюбний договір не укладався. [PERSON] 29 грудня 2011 року помер. У звязку із його смертю відкрилася спадщина на належну йому частку майна в тім числі і на 1 / 2 частку вищеназваної установки. Судом також встановлено, що [PERSON] і [PERSON] поділ майна, що є обєктом права їх спільної сумісної власності, як подружжя, не проводили, що підтверджується поясненнями позивачки, а також довідкою Болградського районного суду Одеської області ( а. с. 18 ). Відповідачі звернулися в нотаріальну контору про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] на належне йому на праві власності майно і заперечують проти того, щоби державний нотаріус видав позивачці свідоцтво про право власності на 1 / 2 частку спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 22/2012 до майна померлого 29 грудня 2011 року [PERSON] ( а. с. 24 38 ). Уточнена позивачкою [PERSON] вимога про визнання за нею права власності на 2 / 3 частки вищеназваної асфальто-змішувальної установки з посиланням на ч. 3 ст. 70 СК України ( а. с. 62-63 ) суд вважає безпідставною, оскільки ч. 3 ст. 70 СК України передбачено, що частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, по змісту вищеназваної норми матеріального права, передбачається, щоби з позивачкою проживали неповнолітні діти, або ж непрацездатні повнолітні діти (дочка, син), за умови, що розмір аліментів, які б вони одержували від свого батька був недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та піклування. Судом встановлено, що обидві дочки позивачки, вони ж відповідачки по цій праві, тобто [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], на день смерті свого батька - [PERSON], померлого 29.12.2011 року, були повнолітніми і працездатними, аліментів вони від нього не одержували. Крім цього обидві відповідачки, тобто [PERSON] і [PERSON] у встановленому законом порядку прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті їхнього батька [PERSON], померлого 29.12.2011 року, і кожна одержала свідоцтво на право на спадщину за законом на грошовий внесок на загальну суму 171535,23 грн. ( а. с. 38 ), що підтверджується матеріалами спадкової справи № 22/2012 до майна померлого 29.12.2011 року [PERSON] ( а. с. 24 38 ). Вони також одержать свідоцтво на право на спадщину за законом на відповідні частки нерухомого майна, в тім числі і на відповідні частки вищеназваної асфальто-змішувальної установки. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України частки позивачки [PERSON] і її колишнього чоловіка [PERSON], померлого 29.12.2011 року, у вищеназваній асфальто-змішувальній установці є рівними, тобто по 1 / 2 частці кожного. Твердження відповідачки [PERSON] з її посиланням на ст. 267 ЦК України про те, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності для звернення з вищеназваним позовом до суду є безпідставним. Спір, який виник між сторонами в частині застосування позовної давності, регулюється нормою сімейного права. Застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст. 72 СК України, відповідно до вимог якої першою вимогою застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, є розірвання шлюбу, а другою вимогою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним із співвласників. Враховуючи наведене позовна давність не розпочинається, якщо після розірвання шлюбу права того, хто залишив свою частку у спільному майні за попереднім місцем проживання, не вимагаючи його поділу, не будуть порушені колишньою дружиною або колишнім чоловіком. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між позивачкою [PERSON] і [PERSON] і до його смерті, тобто до 29.12.2011 року, поділу їх спільного майна між ними не було і лише у звязку з прийняттям спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] і запереченнями відповідачки [PERSON] дати згоду державному нотаріусу видати позивачці [PERSON] свідоцтво на право власності на 1 / 2 частку спільного майна подружжя від 05.07.2012 року ( а. с. - 33 ) розпочалася позовна давність для позивачки [PERSON] для її звернення з позовом про визнання за нею права власності на відповідну частку спільного майна подружжя. З названим позовом позивачка [PERSON] звернулася до суду 10.08.2012 року ( а. с. 2 - 4 ). Таким чином вона не пропустила строк позовної давності, передбачений ст. 72 СК України. Твердження відповідачки [PERSON] і її представника про те, що факт добровільного розподілу спільного сумісного майна між позивачкою [PERSON] і [PERSON] підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] суд вважає безпідставними, оскільки жоден із допитаних судом вищеназваних свідків не показав суду про те, що між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір в письмовій формі про добровільний розподіл між ними їхнього спільного сумісного майна, вони також не показали суду, що між [PERSON] і [PERSON] в письмовій формі був складений оформлений і ними підписаний акт про оцінку і розподіл спільного сумісного майна. Крім цього, представник відповідачки [PERSON] також пояснив суду, що ні письмового договору про розподіл спільного сумісного майна між позивачкою [PERSON] і [PERSON], ні акту опису, оцінки і розподілу названого майна складеного і підписаного [PERSON] і [PERSON] у відповідачки [PERSON] також не має. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Outcome: partial