Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], і просила розірвати договір побутового підряду №362-10 від 05.01.2011 року, укладений між нею та [PERSON], стягнути з відповідача сплачені гроші за шафу у подвійному розмірі у сумі 4430грн., неустойку у вигляді пені у розмірі 3% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, у розмірі 10719,90 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 05 січня 2011 року, з метою задоволення побутових потреб, підписала договір № 362-10 від 05.01.2011року з відповідачем, згідно якого останній зобов'язався виконати роботи з поставки комплекту матеріалів і встановлення в її квартирі на замовлення меблевого виробу, а саме: шафи пеналу вартістю 2770 грн.. Позивачка, згідно зазначеного договору, зобов'язалася сплатити попередній внесок розміром 80 % від вартості договору, що складає 2215 грн. На момент підписання договору вона сплатила 1500 грн., але співробітники меблевого магазину запевнили її, що цього достатньо, залишок від вартості договору сплатить, коли прийматиме готовий товар та роботу, крім того їй пообіцяли знижку. Відповідач півроку не виконував зобов'язань за договором та на переговори не йшов. 28.03.2011 року позивач відправила претензію, і вимагала негайного виконання договору. Оскільки термін строку виконання робіт, як визначається у п. 3.2 цього договору, починається тільки після виконання п.3.1 цього ж договору, тобто після внесення суми попереднього внеску у розмірі 80% від вартості договору, 27.04.2011 року позивач виплатила остаточну суму у розмірі 720 грн., Однак до теперішнього часу з боку відповідача ніяких дій не вчинено, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2012 року, в якому було виправлено описку, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, розірваний договір № 362-10 від 05.01.2011року, укладений між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] та стягнуто з останнього на користь [PERSON] сплачену за договором поставки № 362-10 від 05.01.2011 року грошову суму у розмірі 2215 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В решті позову відмовлено. [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2012 року, де ставить питання про його скасування та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 05.01.2011 року [PERSON] уклала з фізичною особою-підприємцем [PERSON] договір № 362-10, згідно з умовами якого відповідач зобов'язався поставити на адресу позивача шафу - пенал загальною вартістю 2770 грн. /а.с.5/. Згідно з п. 3.2 вищевказаного договору облік строку виконання робіт починається після виконання п.3.1 договору, тобто після внесення позивачем попередньої суми у розмірі 80 % від вартості договору, що дорівнює 2 215 грн. Позивачка 05.01.2011 року за договором сплатила відповідачу 1500 грн. /а.с. 6/. 27 квітня 2011 року сплачено відповідачу грошову суму у розмірі 720 грн., тобто позивачем виконані умови договору щодо сплати 80 % від загальної вартості договору / а.с. 7/. Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, всупереч п. 4.1. спірного договору відповідні вироби на адресу позивача не поставив, відповідні претензії позивача з цього приводу не розглянув, отриманих за договором грошових коштів не повернув. За таких обставин, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 2 статті 570 ЦК України , ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про розірвання договору, стягнення на користь позивачки сплаченої за договором № 362-10 від 05.01.2011 року грошової суми у розмірі 2215 грн., відмовивши в задоволенні подвійної суми, оскільки зазначена сума є авансовим платежем, а не завдатком. Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки ні Законом України «Про захист прав споживачів», ні договором не передбачено в даному випадку відшкодування моральної шкоди. Доводи апелянта, що сплачена за договором № 362-10 від 05.01.2011 року грошова сума у розмірі 2215 грн. є задатком, тому зазначена сума повинна бути стягнена у подвійному розмірі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, що стягнення штрафних санкцій не згоджується з приписами ч. 2. ст. 10 Закону України „Про захист прав споживачів", є помилковими, оскільки ч. 5 ст. 10 зазначеного закону, передбачає такі санкції, і в даному випадку на підставі ч. 2. ст. 10 та ч. 5 ст.10 вказаного закону може бути розірваний договір та стягнена неустойка за невиконання робіт згідно з договором. Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. [PERSON] в позовні заяви просила стягнути неустойку за період з 06.02.2011 року, тобто з моменту прострочення договору, який починається в день спливу 30 днів з моменту внесення попередньої оплати за договором, і по 14.06.2011 року. Колегія суддів вважає, що в даному випадку, згідно п.п. 3.1,3.2 договору, моментом прострочення договору є 27.05.2011 року, оскільки позивачка сплатила 80% від загальної вартості договору лише 27.04.2011 року/а.с. 6,7/, тому період прострочення з урахування позовних вимог 19 днів з 27.05.2011 року по 14.06.2011 року. Отже, розмір пені за прострочення відповідачем зобов'язання за договором, який повинен бути стягнений з відповідача на користь позивача, у межах заявлених позивачем вимог, складає 1578,9 грн. ((2770 грн. : 100) х 3 х 19 днів = 1578,9 грн.). Приведені в апеляційної скарги доводи щодо безпідставної відмови у стягнені неустойки є обґрунтованими. Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в іншій частині, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки, і висновків суду не спростовують. Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

Outcome: partial