Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-14 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві 06 червня 2003 року, актовий запис № 610, та зобов'язати [PERSON] сплачувати аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 3000,00 грн., щомісячно і до його повноліття. 15 березня 2013 року позивач [PERSON], в судовому засіданні, подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просила суд, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, пояснила, що 06 червня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, у зв'язку з тим, що під час спільного подружнього життя виявилась несумісність їх характерів та протилежність поглядів на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, нехтування відповідачем сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім'ї доброзичливої сприятливої психологічної атмосфери, внаслідок чого між ними погіршились взаємовідносини, протягом останнього року шлюбні стосунки подружжя не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, хоча офіційно працевлаштований та отримує стабільний дохід, тому позивач просить розірвати шлюб та стягнути на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ? частини від доходу відповідача, що є предметом позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив розірвати шлюб, та не заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині виплати аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] у розмірі ? частини від всіх видів заробітку щомісячно, пояснив, що з 06 червня 2003 року перебуває з позивачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], в серпні - вересні 2012 року між подружжям виник конфлікт на ґрунті нецільових розтрат позивачем сімейних коштів, які надавались відповідачем, на прохання позивача, під приводом витрат на неповнолітню дитину, після цього конфлікту відповідач вирішив приймати участь у розподілі сімейних коштів, що абсолютно не влаштовувало позивача, яка звикла самостійно та на власний розсуд розпоряджатися сімейним бюджетом, після чого позивач почала погрожувати розлученням та позовом до суду про стягнення аліментів. Також, відповідач не погоджується з викладеними позивачем обставинами щодо невиконання відповідачем сімейних обов'язків та ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина, оскільки починаючи з листопада 2012 року до лютого 2013 року щомісячно перераховував позивачу кошти на утримання дитини в сумі 1600,00 грн., що підтверджується квитанціями про їх оплату, які залучено судом до матеріалів справи, також, при визначені розміру аліментів на утримання дитини, відповідач просив врахувати, що на його утримання перебуває мати, яка є особою похилого віку, має хронічні захворювання, що потребує значних витрат для придбання медичних препаратів для лікування, крім того, у відповідача від першого шлюбу є повнолітня донька, [PERSON], якій відповідач також періодично надає матеріальну допомогу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, з підстав, викладених у письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи, та пояснень, наданих особисто відповідачем в судовому засіданні. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. ( ст.55 Сімейного кодексу України). Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується поясненнями позивача та відповідача, з 06 червня 2003 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], сторони мають окремі бюджети, сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають, висловлюють обопільне бажання розірвати шлюб, за час наданий судом для примирення між подружжям не відбулося, при цьому суд враховує позицію відповідача, який в межах розгляду даної справи визнав позов, не заперечував факт припинення сімейно-шлюбних відносин між подружжям, тому у відповідності до положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнанні сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали не можливими, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, тому позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. За нормою частини другої ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району міста Києва 31 серпня 1995 року, актовий запис № 1536. (а.с. 6) При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на отримання матеріальної допомоги на утримання з боку своїх батьків. Позивач по справі, мати дитини, є особою працездатного віку, має постійне місце роботи, працює бухгалтером в ТОВ "Технополіс-1", та отримує фіксовану заробітну плату, середньомісячна заробітна плата позивача складає 1710,37 грн., що підтверджується довідкою з місця роботи позивача, яка долучена до справи. В тому же час, відповідач, батько дитини, є особою працездатного віку, працює машиністом в Державному підприємстві "Київський метрополітен", доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, а також враховуючи позицію відповідача, який визнав позов в повному обсязі, тому з урахуванням положень ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що не суперечить нормам чинного законодавства. При цьому, суд враховує, що відповідач у добровільному порядку надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], що підтверджується фіскальними чеками про їх оплату за період: з листопада по грудень 2012 року, та з січня по лютий 2013 року на загальну суму 6150,00 грн., які в ксерокопіях долучено до матеріалів справи, ці обставини визнанні позивачем, тому не потребують доказуванню у порядку визначено у ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, що дає підстави вважати, що між сторонами у справі врегулюванні питання, пов'язані з визначення розміру матеріальної допомоги, яка надається батьком дитини добровільно. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2013 рік" де встановлено з 1 січня 2013 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років - 972,00 грн., а дітей віком від 6 до 18 років - 1210,00 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 26 вересня 2012 року та до досягнення дитиною повноліття. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 107,30 грн., які сплачено позивачем за подання позову про розірвання шлюбу, та стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 214,60 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Враховуючи наведене та

Outcome: approved