Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-13 00:00:00

в березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 02.09.1978 року по 07.09.2010 року перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON], під час якого вони придбали незавершений будівництвом будинок та земельну ділянку. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 червня 2011 року їх спільне майно поділено та визнано за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених у незавершений обєкт будівництва - будинок по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломия та виділено в натурі 1/2 частину будинку. При купівлі будинку ними була придбана і земельна ділянка, проте відповідачі у справі уклали договір дарування земельної ділянки, а не договір купівлі-продажу, тому дана земельна ділянка не була включена до спільного майна подружжя. Стверджує, що укладений договір дарування є удаваним, оскільки вчинений для приховання договору купівлі-продажу. Тому просить визнати, що 07 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено удаваний договір дарування земельної ділянки, розміром 600 кв.м, для обслуговування будинку по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломиї, який приховував укладення договору купівлі-продажу та визнати укладеним договір купівлі-продажу, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розміром 600 кв.м, по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломиї та провести поділ земельної ділянки, виділивши йому реально 1/2 частину земельної ділянки. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася повторно, хоча про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 02.09.1978 року по 07.09.2010 року позивач [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] 20 червня 2003 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу, реєстровий № Д-430, придбала незавершений будівництвом житловий будинок та господарські будівлі по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломиї. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24 червня 2011 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині спільно нажитого майна подружжя - будівельних матеріалів та робіт, які вкладені в незавершений обєкт будівництва - будинок по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломиї. 07 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування земельної ділянки площею 600 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель по вул. Бортнянського, 16 в м. Коломиї, посвідченим приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу, реєстровий № Д-317 Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Згідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Для визнання правочину удаваним позивачу слід довести, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Як убачається з матеріалів справи, позивач не був стороною у спірному договорі, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 235 ЦК України при удаваному правочині відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплати за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі\~ст. 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією\~\~із\~\~сторін\~\~факту\~\~вчинення правочину або оспорювання\~\~окремих\~\~його\~\~частин\~\~може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо - відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З огляду на викладене, позивач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України зобовязаний довести всі ті обставини, на які він посилається як на підставу укладення відповідачами удаваного договору дарування земельної ділянки, який приховував укладення договору її купівлі-продажу, оскільки відповідачі були вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору, який є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. З урахуванням положень ст. ст. 626-629, 640, 655, 637 ЦК України, позивач повинен був довести усі необхідні обставини для визначеної статтею 235 ЦК України можливості визнання договору дарування земельної ділянки удаваним та необхідність всіх умов, притаманних для укладення приховуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначених обставин позивач належними та допустимими доказами не довів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] та [PERSON] при нотаріальному посвідченні не заперечували, що вони укладали саме договір дарування та доказів, що ними був укладений будь-який інший прихований правочин, матеріали справи не містять. Договір дарування укладено в 2004 році, і будь-яких сумнівів у його чинності у [PERSON] до часу звернення до суду в\~2013 році не виникало. Отже, заявлена позовна вимога про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки до задоволення не підлягає. Що стосується позовних вимог про визнання права власності та поділ земельної ділянки, то вони не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю. На підставі ст. ст. 235, 626, 627, 628, 629, 640, 657 ЦК України та

Outcome: dismissed