Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідачів, яким просила суд визнати дійсним договір № 1-144 від 23.03.1998року обміну нерухомого майна, згідно якого позивач [PERSON] та її мати [PERSON] обміняли з відповідачами [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS], який було укладено та посвідчено на Товарній біржі «Новий Век». В мотивування позовних вимог позивач посилається на те, що 23.03.1998 року вона зі своєю матірю [PERSON] провели обмін житловими приміщеннями на підставі договору міни, який зареєстрований в Криворізькому БТІ. Власниками обміняної квартири [ADDRESS] були вона і її матір. [INFO] її мати померла. У зв'язку зі смертю матері відкрилась спадщина у вигляді 1\\2 частини квартири [ADDRESS], спадкоємицею якого є позивач. З метою оформлення спадщини, позивач звернулась до нотаріуса з заявою про оформлення спадщини, але отримала письмову відмову, бо зазначений договір міни не відповідає вимогам законодавства. У зв'язку з цим, вона змушена звернутись до суду з даною позовною заявою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] у судове засідання з'явилися, позовні вимоги визнали у повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи: Так, судом встановлено, що Позивач та її мати проживали разом, і у 1998 року ними було проведено обмін житлових приміщень на підставі договору обміну нерухомого майна (договір міни) від 23.03.1998р. (а.с. 6). Відповідачі у справі - [PERSON] та [PERSON] обмінювали квартиру [ADDRESS]. На момент укладання договору позивач та відповідачі були членами біржі. Зазначений договір був складений 23.03.1998 року та посвідчений Товарною біржею „Новий Век", зареєстрований за № 1-144. Відповідно до умов договору № 1-144 від 23.03.1998р. обміну нерухомого майна, позивач та її матір були власниками квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 03.03.1994р., виданого УЖКХ виконкому Криворізької ради народних депутатів згідно з розпорядження № Дз-1403 від 04.10.1993р. і зареєстрованого в БТІ м. Кривого Рогу за реєстром [NUMBER]. Згідно з умовами цього ж договору, відповідачі були власниками квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1998р., виданого Бюро приватизації Криворізького відділення дороги відповідно до розпорядження №НОДБП-177 від 29.12.1997р. і зареєстрованого в БТІ м. Кривого Рогу за реєстром [NUMBER] (а.с. 6). Вказаний спірний договір, відповідно до вимог, встановлених статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), було зареєстровано на Товарній біржі «Новий Век» (реєстраційний номер № 1-144 від 23.03.1998 року). Судом встановлено, що у договорі обміну нерухомого майна № 1-144 від 23.03.1998 року також вказано, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Оскільки, відповідно до статті 15 Закону України "Про товарну біржу", яка на момент укладення таких "біржових угод", дозволяла їх укладати без подальшої нотаріальної реєстрації, угода обміну нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] - нотаріально оформлена не була. Згідно статті 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) та умов договору № 1-144 від 23.03.1998 року обміну нерухомого майна, Позивач повинна була зареєструвати зазначений договір в бюро технічної інвентаризації. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір було зареєстровано в Криворізькому БТІ (реєстр. книга № 1/4ПВ, стор. № 157, запис № 1657) на позивача та її матір (а.с. 7). Судом також встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с.10). У зв'язку зі смертю матері позивача відкрилась спадщина у вигляді 1\\2 частини квартири [ADDRESS], спадкоємицею якого є Позивач. Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2012 року Позивач звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С., яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з тим, що поданий право встановлювальний документ на квартиру не відповідає вимогам законодавства (а.с. 12-13). При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, договір між сторонами було виконано у повному обсязі. Після укладання зазначеного договору позивачем було повністю виконано його умови. Обмін проведено без доплат. Підтвердженням виконання договору його сторонами є видача сторонам екземпляру договору, третій екземпляр залишається на зберіганні на біржі. Оскільки, сторонам було видано по одному екземпляру договору обміну нерухомого майна, що був зареєстрований на Товарній біржі «Новий век» (реєстраційний номер № 1-144 від 23.03.1998 року), відбувся обмін квартирами, суд вважає, що до позивача перейшло право власності на квартири [ADDRESS]. На теперішній час нотаріально посвідчити договір № 1-144 від 23.03.1998 року обміну нерухомого майна позивач законодавчої можливості не має. Предметом судового дослідження в межах позовних вимог [PERSON] є питання дійсності договору обміну нерухомого майна № 1-144 від 23.03.1998 року, який було укладено на Товарній біржі «Новий век». З огляду на предмет судового дослідження, суд вважає за доцільне звернутися до положень діючого законодавства та законодавства, яке діяло на момент укладення угоди, якими врегульовані спірні правовідносини: Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України (2003 року) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В силу ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального засвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963р.) договір вважався укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Частиною 2 статті 220 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, викладені аналогічні норми щодо підстав визнання договору дійсним в діючому Цивільному кодексі України (в редакції 2003 року), та Цивільному кодексі УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення угоди. Встановлення дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, віднесено до компетенції суду. При викладених обставинах, враховуючи, що виконання спірного договору відбулося в повному обсязі, суд вважає, що договір обміну нерухомого майна від 23 березня 1998 року, а саме двокімнатної квартири житловою площею 27,6 кв.м., загальною площею 45, 3 кв.м. за адресою: [ADDRESS], укладений на товарній біржі „Новий Век" між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], слід визнати дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved