Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-01 00:00:00

01.08.2012 року до Володарського районного суду надійшов вказаний позов, в якому [PERSON] вказав, що 29 жовтня 2011 року в громадсько-політичній газеті «Вісник Сквирщини» в рубриці «Трибуна депутата» було опубліковано статтю «Не політичні «розбірки», а власний піар [PERSON]. І не більше» під авторством депутата Сквирської районної ради [PERSON] Позивач зазначає, що в даній статті викладено недостовірну інформацію, яка викладена неправдиво, містить відомості про події та явища, які існували, але відомості про них викладені неповно та перекручено. А саме: 1.«Депутат районної ради [PERSON], який вже безпартійний, з партії «Фронт змін» його виключили (думаю, що за «активну» роботу, спрямовану тільки на свій піар). Фактичне твердження, яке містить в собі образу. 2.Дмитро [PERSON] спить і бачить себе великим політиком, проте конкретної роботи виконувати не хоче і мало того - не вміє. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. 3.Не вникає у конкретні проблеми, а нагнітає у перебільшеному вигляді скандали, залучаючи за солідну плату окремі приватні телевізійні канали та газети. Фактичне твердження, яке містить в собі відомості про події, яких не існувало взагалі. 4.Пошумів у програмі «Гроші» телеканалу «1+1» і залишив все, як було, на відкуп міській раді. Нехай сам [PERSON] і розхльобує юшку, яку [PERSON] заварив заради власного піару. Фактичне твердження, яке містить в собі відомості про події, які існували, але відомості викладені про них не відповідають дійсності (перекручені). 5.Для депутата [PERSON] головне - «прокукурікати», а там хоч трава не рости. Йому байдуже. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. 6.Але замилювати людям очі так навчився, що вони йдуть на цю «наживу» і думають, що [PERSON] іхній Бог і захисник. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. 7.Горе-депутат. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. 8.Тим часом, як було заявлено в судовому засіданні відеоматеріал про Великополовецьке чомусь зник з архіву телеканалу ІСТV. Фактичне твердження, яке містить в собі відомості про події, які існували, але відомості про них викладені не відповідають дійсності (перекручені). 9.Цей же горе-депутат 26 жовтня організував мітинг на площі перед адмінбудинком. Фактичне твердження, яке містить в собі відомості про події, які існували, але відомості про них викладені не відповідають дійсності (перекручені). 10.На цьому зібранні [PERSON] не було сказано людям жодного слова правди. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. 11.А що зроблено депутатом [PERSON] у Сквирському районі? Бачимо тільки дешевий піар та підставляння людей. Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. Таким чином, позивач вважає, що відповідачі навмисно, діючи узгоджено та за заздалегідь розробленим планом, розповсюдили щодо [PERSON] серед невизначеного кола осіб інформацію, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі даних обставин, позивач просить суд, визнати відомості, розповсюджені [PERSON] та редакцією Громадсько-політичної газети «Вісник Сквирщини», 29 жовтня 2011 року розповсюджені в статті «Не політичні «розбірки», а власний піар [PERSON]. І не більше» відносно останнього недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію та зобовязати відповідачів спростувати, відомості опубліковані у вищезазначеній статті, у спосіб, найбільш близький до їх поширення, а саме: шляхом опублікування спростування у запланованому найближчому випуску вищевказаної газети. Витрати пов'язані зі спростуванням відомостей розповсюджених [PERSON] та редакцією громадсько-політичної газети «Вісник Сквирщини», 29 жовтня 2011 року в статті «Не політичні «розбірки» солідарно покласти на [PERSON] та редакцію громадсько-політичної газети «Вісник Сквирщини». Стягнути солідарно з [PERSON] та з редакції громадсько-політичної газети «Вісник Сквирщини» витрати на оплату судового збору в сумі 197 (сто дев'яносто сім) гривень 00 копійок. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на наведені обставини в позові. Представник відповідачів [PERSON] та Громадсько-політичної газети «Вісник Сквирщини», у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та необгрунтованими і просить відмовити в задоволенні позову. На підтвердження своїх заперечень вказав, що відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому зазначивши, що зміст позовних вимог, суперечить положенням ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь. Оскільки предметом спору в даному випадку є іронічні висловлювання відповідача, [PERSON], які не можна інакше витлумачити, як критика, оцінка дій у сатиричній формі, з використанням характерних для публіцистики мовних засобів, таких як гіпербола, алегорія, то вони не можуть бути підставою для вимог про їх спростування. Відповідно до положень ч.3 ст.30 Закону України "Про інформацію", в якій зазначено, що інформацію з обмеженим доступом може бути поширено без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою, тобто якщо вона є предметом громадського інтересу і якщо право громадськості знати цю інформацію переважає право її власника на її захист, що відповідає практиці застосувати Європейським судом з прав людини ст. 8 Конвенції. Оскільки опублікована стаття є оціночним судженням діяльності особи позивача, як громадського діяча, як депутата районної ради, вважає позов безпідставним, і, тому в позові слід відмовити. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до задоволення. Із пояснень представника позивача, представника відповідачів та матеріалами справи встановлено, що 29 жовтня 2011 року в громадсько-політичній газеті «Вісник Сквирщини» в рубриці «Трибуна депутата» було опубліковано статтю «Не політичні «розбірки», а власний піар [PERSON]. І не більше» під авторством депутата Сквирської районної ради [PERSON] (а.с.10). Відповідач, [PERSON], у вищезазначеній статті вживав стосовно [PERSON] наступне: 1.«Депутат районної ради [PERSON], який вже безпартійний, з партії «Фронт змін» його виключили (думаю, що за «активну» роботу, спрямовану тільки на свій піар). 2.Дмитро [PERSON] спить і бачить себе великим політиком, проте конкретної роботи виконувати не хоче і мало того - не вміє. 3.Не вникає у конкретні проблеми, а нагнітає у перебільшеному вигляді скандали, залучаючи за солідну плату окремі приватні телевізійні канали та газети. 4.Пошумів у програмі «Гроші» телеканалу «1+1» і залишив все, як було, на відкуп міській раді. Нехай сам [PERSON] і розхльобує юшку, яку [PERSON] заварив заради власного піару. 5.Для депутата [PERSON] головне - «прокукурікати», а там хоч трава не рости. Йому байдуже. 6.Але замилювати людям очі так навчився, що вони йдуть на цю «наживу» і думають, що [PERSON] їхній Бог і захисник. 7.Горе-депутат. 8.Тим часом, як було заявлено в судовому засіданні відеоматеріал про Великополовецьке чомусь зник з архіву телеканалу ІСТV. 9.Цей же горе-депутат 26 жовтня організував мітинг на площі перед адмінбудинком. 10.На цьому зібранні [PERSON] не було сказано людям жодного слова правди. 11.А що зроблено депутатом [PERSON] у Сквирському районі? Бачимо тільки дешевий піар та підставляння людей. Судом встановлено, що зміст вищезазначеної щодо позивача інформації, що містить в собі вказана стаття, наводить у читачів газети негативні враження і думку та змінює позитивне ставлення до його особи. Розповсюджена інформація відносно позивача є негативною інформацією, що принижує його честь, гідність та дискредитує його в очах суспільства. Зазначена інформація є негативною. Відповідно до ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Таким чином, у статті розміщеній [PERSON] в газеті «Вісник Сквирщини» опубліковано фактичне твердження, яке містить в собі образу, відомості про події, які існували, але відомості викладені про них не відповідають дійсності (перекручені). Суб'єктивна думка висловлена в брутальній, принизливій, непристойній формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача. Дана стаття не підтверджена жодними доказами, не містить фактичних даних та ґрунтується виключно на припущеннях, тому суд вважає, що відповідачем поширено завідомо неправдиві відомості. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Враховуючи, що відповідач [PERSON] є автором зазначеної статті, то суд приходить до висновку, що він є тією особою, що поширила недостовірну інформацію, що призвело до порушення прав позивача на повагу його честі, гідності та ділової репутації. Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе. Згідно ч. 1 ст.270 ЦК України фізична особа має, зокрема право, на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена. Обов'язок доводити, що поширена інформація відповідає дійсності, покладений на відповідача. На позивачів у позовах про спростування недостовірної інформації законодавством покладається лише обов'язок довести факт поширення такої інформації і додати до позовної заяви докази поширення недостовірних відомостей особою, до якої пред'явлено позов. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Обов'язок переконатися у достовірності інформації за вимогами ч.2 ст.302 ЦК України покладається на фізичну особу, яка її поширює. Під час розгляду справи в суді, представником відповідачів не надано доказів достовірності оспорюваної інформації. Вищевказану оспорювану інформацію слід вважати недостовірною. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення, позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет тощо. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що відповідачами 29 жовтня 2011 року в громадсько-політичній газеті «Вісник Сквирщини» в рубриці «Трибуна депутата» було опубліковано статтю «Не політичні «розбірки», а власний піар [PERSON]. І не більше». Відносно дій [PERSON] поширена недостовірна інформація, яка викладена неправдиво, містить відомості про події та явища, які існували, але відомості про них викладені неповно та перекручено, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. За встановлених обставин, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі поширили недостовірну інформацію про особу позивача, оскільки вони не довели протилежного. Поширена відповідачами недостовірна інформація принизила честь, гідність і ділову репутацію [PERSON], оскільки він є депутатом районної ради, а використання відповідачами таких тверджень, які не відповідають дійсності, формує у невизначеного кола осіб негативні враження і думку та змінює позитивне ставлення до його особи. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і ст. 34 Конституції України, передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Зокрема, Європейський Суд наголошує, що стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей ти інформації, але також і форму, в якій вони надані та відзначив, що навіть оціночне судження може виходити за межі прийнятного, якщо воно не має під собою ніякого фактичною підгрунття. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію" принципами інформаційних відносин, зокрема, є: об'єктивність, вірогідність, точність і повнота інформації, Судом встановлено, що відповідачами розповсюджена інформація відносно [PERSON] без належного підтвердження, та достовірності її, що потягло порушення прав та законних інтересів позивача. Статтями 94, 299 ЦК України передбачено, що фізична та юридична особи мають право на недоторканність своєї ділової репутації і можуть звернутися до суду з позовом про захист цих прав. Відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Отже, відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як надання інформації та поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Тому підлягають поновленню права позивача на повагу до його честі, гідності та ділової репутації. Частинами 1,2 ст.37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність; якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», визначаючи спосіб спростування відомостей, суд, згідно до вимог ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску. Представник відповідачів не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх заперечень, не надав доказів обґрунтування своїх заперечень, не спростував тих обставин, на які посилався представник позивача в обґрунтуваннях своїх вимог, що є їхнім обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved