Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], відділу Держкомзему в Новобузькому районі та [PERSON] товарної біржі, в якому зазначила, що вона згідно державного акту серії ІV-МК № 008689 від 27.08.1998 року являлася власницею земельної ділянки площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області. В листопаді 1998 року до неї звернулась відповідачка [PERSON] з пропозицією укласти договір оренди вказаної земельної ділянки, на що вона погодилася. В цьому ж місяці вони з відповідачкою прибули до м. Миколаєва, де у невідомій їй установі, вони, як вона вважала, уклали договір оренди земельної ділянки. Після підписання цього договору його примірник їй не надавався. Однак, орендну плату відповідачка [PERSON] їй не сплачувала, претензії з цього приводу та звернення до неї з проханням про отримання копії відповідного договору оренди землі та повернення земельної ділянки відповідачка ігнорувала. Лише в березні 2011 року вона отримала від [PERSON] договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, що був зареєстрований [PERSON] товарною біржею 27.11.1998 року, і згодом дізналася, що на підставі вказаного договору на імя [PERSON] було видано та зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії № І-МК № 042576 від 19.04.2000 року. Вважає, що відповідачкою [PERSON] було введено її в оману, щодо обставин дійсної природи правочину, який був укладений від її імені, який, крім цього, не був нотаріально посвідчений, а тому просила визнати недійсними зазначений договір купівлі-продажу земельної ділянки та державний акт на право власності на земельну ділянку серії № І-МК № 042576 від 19.04.2000 року, що виданий на імя [PERSON] Наголошує, що відповідачка [PERSON] за 12 років незаконного користування її земельною ділянкою отримала 495000 грн. доходу, який вирахуваний з розрахунку середньої урожайності дві тони насіння соняшнику з гектару землі при його середній ціні 2500 грн. за тону, а тому просила, стягнути з відповідача отриманий нею дохід у розмірі 495000 грн. Крім цього, зазначеними неправомірними діями відповідачки їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 100000 грн., яку також просила стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 17.10.2012 року позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачки [PERSON] 495000 грн. одержаних нею доходів за 12 років незаконного володіння земельною ділянкою, з підстав визначених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України залишено без розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені решту позовних вимог підтримала, однак, посилаючись на те, що спірним державним актом серії № І-МК № 042576 від 19.04.2000 року, який видано на імя [PERSON], посвідчується право власності також і на інші земельні ділянки, які відповідачка придбала у інших громадян, просила визнати зазначений державний акт частково недійсним. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки. Заяв про розгляд справи за її відсутності не направляла, про причини неявки суду не повідомила. При судовому розгляді справи відповідачка [PERSON] вимоги позивачки не визнавала, вказуючи на їх безпідставність, подала зустрічний позов за яким посилаючись на повне виконання ними умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 27.11.1998 року [PERSON] товарною біржею, просила визнати зазначений правочин дійсним. Ухвалою суду від 15.08.2011 року первісний та зустрічний позови обєднанні в одне провадження. Відповідачі [PERSON] товарна біржа м. Миколаєва та відділ Держкомзему в Новобузькому районі Миколаївської області про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином, однак явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази приходить наступного висновку. Згідно державного акту на право приватної власності на землю, серії ІV-МК №008689, виданого 27.08.1998 року на підставі рішення виконавчого комітету Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області від 21.08.1998 року за № 45, позивачці [PERSON] належала земельна ділянка площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Судом встановлено, що 27 листопада 1998 року мало місце укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, що був посвідчений [PERSON] товарною біржею м. Миколаєва 27.11.1998 року за р./№ 9465. Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗК України в редакції 1990 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Як вбачається з приписів ст. 114 вказаного Закону, купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ст. 48 вказаного Закону наголошено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Разом з цим, як встановлено в судовому засіданні, що не заперечувала і сама відповідачка, сторони зазначений договір нотаріально не посвідчували. Посилання відповідачки про досягнення між ними всіх істотних умов щодо предмету, ціни договору та повне виконання сторонами цих умов, в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не підтверджене відповідними доказами. Крім цього, в судовому засіданні не доведено, що позивачка, як власниця земельної ділянки давала згоду на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON] та підписувала зазначений договір. Так, як вбачається з висновків, проведеної у справі за клопотанням [PERSON] судово-почеркознавчої експертизи від 01.08.2012 року № 1429, підпис у спірному договорі в графі Продавецьвід імені [PERSON] виконаний не [PERSON], а іншою особою. В силу вимог ч. 2 ст. 44 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст. 153 вказаного Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, підпис від імені орендодавця вчинений не ним, а іншою особою без дотримання положень вищевказаної статті Закону, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами статей 64, 65 ЦК Української РСР., а тому, неможна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору купівлі-продажу землі. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.11.1998 року недійсним знайшли своє підтвердження при судовому розгляді справи, тому підлягають задоволенню в повному обсязі, а поряд з цим, в задоволені зустрічного позову [PERSON] про визнання зазначеного договору дійсним належить відмовити. Судом встановлено, що на підставі зазначеного спірного договору, а також інших договорів купівлі-продажу земельних ділянок за №№ 8947, 8948, укладених [PERSON] з іншими громадянами 26.06.1998 року, остання одержала державний акт на право приватної власності на землю серії № І-МК № 042576, зареєстрований 19.04.2000 року у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за р./№ 60, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 24,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з технічної документації по складенню вищевказаного державного акту, зазначеним правовстановлюючим документом охоплено три земельні ділянки, зокрема, площею 8,24 га придбаної у громадянки [PERSON]; 8,24 га у [PERSON] та 8,24 га у [PERSON], що в сумі складає 24,72 га. Відповідно до п.2 та п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004р. Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справприпинення права власності на земельну ділянку шляхом визнання недійсним державного акту здійснюється в судовому порядку. Таким чином, у звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району, укладений 27 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений [PERSON] товарною біржею м. Миколаєва 27.11.1998 року за р./№ 9465 зникли підстави для набуття та посвідчення за [PERSON] права власності на цю спірну земельну ділянку, тому позовні вимоги позивача щодо визнання частково недійсним державного акту серії № І-МК № 042576 від 19.04.2000 року, виданого на імя [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно приписів ч. 2 ст. 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі -\~відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Разом з цим, повернення позивачці спірної земельної ділянки не захистить її права власності на вказане нерухоме майно, яке вибуло від неї у звязку набуттям права на це майно відповідачкою та реєстрацією нею відповідного речового права на своє імя, а тому, на думку суду, відновлення порушеного права позивачки на володіння вказаної земельної ділянки можливе при визнанні за нею права власності цю земельну ділянку. За таких умов, позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка їй раніше належала, площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної (немайнової) шкоди, суд виходе з наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зазначені приписи були передбачені також і в ч. 1 ст. 440-1 ЦК Української РСР. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) моральна шкода може полягати у порушенні права власності. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок протиправних умисних дій відповідачки [PERSON] позивачку [PERSON] тривалий час незаконно було позбавлено права власності на земельну ділянку. Дізнавшись про порушення свого права лише в березні 2011 року, [PERSON], для відновлення свого права на земельну ділянку, змушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів з заявами про незаконне заволодіння її земельною ділянкою, за результатами звернень якої, слідчим прокуратури Новобузького району було винесено постанову від 25.05.2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON]І, з приводу шахрайських дій, передбачених ст.ст. 190, 358 КК України у звязку з закінченням строків давності. Таким чином, суд приходить висновку, що позивачка має право на відшкодування маральної (немайнової) шкоди. При визначенні розміру майнового відшкодування, суд враховує характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивачка внаслідок позбавлення її права власності на землю, тривалість та можливість відновлення немайнових втрат. Беручи до уваги, час та зусилля, затрачені позивачкою для відновлення попереднього стану, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідачки [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] понесені останньою у звязку з розглядом справи судові витрати, у розмірі 1105,77 грн. (985 грн. 77 коп. судовий збір та 120 грн. кошти на оплату витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи). В силу вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у задоволенні зустрічного позову судові витрати, понесені позивачем за зустрічним позовом [PERSON] у звязку з розглядом справи, слід віднести на її рахунок.

Outcome: partial