Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

09.08.2012 року позивачем гр. [PERSON] подана позовна заява до відповідача гр. [PERSON] з позовними вимогами в резолютивній частині позову - про визнання права власності на ? частину квартири , придбаної ними в період шлюбу , розташованої в [ADDRESS] в період шлюбу , надання йому в користування житлову кімнату площею 7,9 квадратних метри , залишивши в загальному користуванні кухню, коридор та ванну кімнату, також стягнути з вищевказаної відповідачки 9150 гривень та зобовязати її надати правовстановлюючі документи на спірну квартиру. В мотивувальній частині позову позивач зазначив, що в 2002 році його шлюб з відповідачкою як зареєстрований вперше в 1999 році, був розірваний в 2002 році, повторно шлюб був укладений в квітні 2006 року, цей шлюб був розірваним 23.09.2010 року. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач вказав, що він з відповідачкою придбав спірну квартиру в період шлюбу загальною площею 45,5 квадратних метри вартістю 30000 гривень, та майно у вигляді мяких меблів вартістю 4500 гривень( станом на 2007 рік), телевізора марки ЛЖ вартістю 1300 гривень (станом на 2007) рік, шафу(шкафу) - прихожої вартістю 2000 гривень станом на 2008 рік, пральну машину марки ЛЖ ( станом на 2010 рік) вартістю 3000 гривень , придбали за замовленням кухню вартістю 2000 гривень (станом на 2008 рік), холодильник марки «Ямаха» ( станом на 2007 рік) вартістю 4000 гривень, куточок мяких кухонних меблі вартістю 1500 гривень (станом на 2008 рік їх придбання). Всього рухомого майна спільного майна за доводами позивача нажито з відповідачкою на суму 18300 гривень. Після розірвання шлюбу все спільне майно залишилося в користуванні відповідачки, на час припинення шлюбних відносин мякі меблі для вітальні були пошкодженими. Оскільки позивач не має даних щодо вартості придбаного рухомого майна на час розгляду справи, він посилається на визначення вартості відповідно цін на нього на час придбання, без врахування ступеня зносу. Він вважає, що вказане ним спірне майно було придбаним в період перебування сторін у повторному шлюбі, тому все воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. З вересня 2010 року позивач намагався з відповідачкою укласти угоду про розподіл майна та про встановлення порядку користування ним, але всі його наміри закінчилася безрезультатно. Також відповідачка після розірвання шлюбу перешкоджає йому в проживанні в квартирі, у звязку з чим він вимушений винаймати квартиру. Діями відповідачки порушується його право володіти та користуватися квартирою та майном, яке знаходиться у спільній сумісній власності, адже володіння та користування таким майном , яке знаходиться у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх його співвласників. Позивач вважає, що він має право на ? частину вказаної ним у позовній заяві спірної квартири , однак просить суд з врахуванням факту проживання в ній дітей, надати йому в користування житлову кімнату площею 7,9 квадратних метри, залишивши відповідачці в користування кімнати площею 6,3 квадратних метри та 16,5 квадратних мерти, також залишивши в загальному користуванні допоміжні приміщення у вигляді кухні, коридору та ванної кімнати. На думку позивача, житлові умови кожної із сторін не будуть порушеними, бо кожна із сторін отримає в квартирі необхідну площу для проживання, крім того, він просить суд стягнути з відповідачки половину з придбаного в період шлюбу майна в сумі 9150 гривень. Окрім всього вищевказаного, позивач не заперечує, що квартира була придбана за кредитні кошти в суму близько 30-32 тисяч гривень, які брала в банку у третьої особи по справі його теща гр. [PERSON] за місцем проживання в селищі Біловодськ, бо як позивач, так і відповідачка таких коштів не мали, позивач був і є офіційно непрацюючою особою по цей час,оскільки працює за межами України без оформлення своїх трудових відносин, а відповідачка мала і має заробітну плату на Україні , та яка є явно недостатньою для отримання нею кредиту за недостатністю розміру її доходів. Також він не заперечує,що якесь нерухоме і рухоме майно придбавала гр. [PERSON] для себе в селищі Біловодськ, а саме однокімнатну квартиру, тому вона могла придбавати і телевізор та пральну машину. Але він стверджує, що такі речі придала і відповідачка разом з ним за зароблені ним для сімї кошти, але конкретних доказів цього він не має, окрім факту знаходження всіх перелічених ним у позові речей в квартирі , де зараз живе відповідачка. Представник позивача гр. [PERSON], яка діє за довіреність та відповідач гр. [PERSON] в попередньому судовому засіданні та в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, заявили клопотання про залучення третьої особи ВАТ «Державний Ощадний банк України» в особі представника керуючої філією Біловодським відділенням № 3123 Луганської області, клопотання було задоволено судом в попередньому судовому засіданні. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, гр. [PERSON] подала заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи та заявила клопотання про відмову в позові позивачу у справі - стосовно його позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру , де вказала, що 03.02.2006 року між відповідачкою гр. [PERSON] (іпотекодавцем) та АТ «Ощадбанк» (іпотекодержателем) було укладено договір іпотеки спірного нерухомого майна - квартири в селищі Біловодськ, вулиця Козюменського, 21/11, який є забезпеченням кредитного договору від 02.02.2006 року № 96, укладеним гр. [PERSON] та АТ «Ощадбанк» на строк до 02.02.2016 року. Посилаючись на ст. 572,575 ЦК України третя особа вказала, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця . Право власності на квартиру як одноосібного власника були перевірені нотаріусом при укладенні правочину , отже, вимоги гр. [PERSON] не підлягають задоволенню до повного погашення боржником кредитної заборгованості та припинення іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», за яким без згоди іпотекодержателя правочини щодо відчуження переданого в іпотеку майна іпотекодавцем є недійсними. Окрім вищевказаного, відповідачка та її представник вказали, що з всіх перелічених у позові речей домашнього вжитку в користування відповідачки знаходиться і майно, яке належить на праві власності гр. [PERSON] Г, а саме пральна машина модель Ф1056МДР LG вартістю 3470 гривень , придбана матірю позивачки 18.07.2010 року та телевізор марки LG( модель 21 ФС4Р(RLX) вартістю 1120 гривень станом на 06.01.2007 року також придбаний її матірю, бо зараз мати відповідачки знаходиться за межами України і тимчасово не користується цими речами. Спірна квартира була придбана за кредитні кошти, взяті в банку гр. [PERSON] для гр. [PERSON], яка на той час не перебувала у шлюбі з позивачем, також не було і не має рішення суду про встановлення факту проживання однією сімєю сторін у справі до реєстрації повторного шлюбу між ними. За цих обставин квартира була і є власністю відповідачки, як і все те майно, яке знаходилося в квартирі на час розірвання вже другого шлюбу з позивачем у справі, яким користувався за час проживання з нею і позивач. Свідок гр. [PERSON] пояснила суду, що відповідачка до реєстрацію повторного шлюбу з позивачем у справі проживала разом з ним в найманих квартирах, потім вони перебралися в квартиру, куплену за кредитні кошти. Більш їй не відомі інші деталі стосовно придбання майна сторонами у справі. Вислухавши доводи сторін у справі, свідка, задовольнивши клопотання обох сторін про відмову від виклику свідків гр. [PERSON]Г та [PERSON]Н, які за доводами учасників процесу перебувають на роботі за межами України і в найближчий час не зможуть прибути в судове засідання для опитування, дослідивши письмові докази, які надані сторонами у справі, а саме копію свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами 07.08.2002 року за актовим записом № 66 (а.с.4,)рішення суду від 23.09.2010 року про розірвання шлюбу між сторонами , раніше зареєстрованого 08.04.2006 року,договір іпотеки, договір купівлі - продажу квартири від 02.02.2006 року, витяг з державного реєстру правочинів, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с.16 -21),кредитний договір, договір іпотеки від 03.02.2006 року, нотаріально зареєстрований, та договір поруки № 1 від 02.02.2006 року та інші докази у справі про місце проживання відповідачки до часу придбання нею спірної квартири та про розмір непогашеного кредиту як частково виконане зобовязання станом на 31.08.2012 року( а.с.23-35), суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав: Позивачем не заявлено позовні вимоги про визнання права власності на ? частину рухомого майна , яке він перелічив як майно, нажите за час шлюбу з відповідачкою. За цих обставин суд приходить до висновку, що він не довів, що майно у вигляді пральної машини та телевізора було придбаним за спільні кошти подружжя( а. с. 31-35) або було передане їм у спільну власність безкоштовно чи на інших умовах , адже воно знаходиться в квартирі, яка також не була придбаною за спільні кошти подружжя, сама квартира належить тільки відповідачці до часу реєстрації нею повторного шлюбу з відповідачем, в ній може перебувати не тільки майно, придбане сторонами за час шлюбу. Ніякими доказами цей факт позивачем не було спростовано, а відповідачка надала документи про придбання телевізора та пральної машини гр.[PERSON], коли сам позивач не вказав як в позові, так і в суді навіть назву та інші окремі родові чи індивідуальні ознаки для своїх доводів як спільно нажитого з позивачкою вищевказаного рухомого майна. Але стосовно іншого рухомого майна, яке вказано в позовній заяві позивачем, то воно частково могло бути спільною власністю подружжя, і ним повинні були заявлені позовні вимоги про визнання на нього за позивачем права власності як на ? його частину, але такі вимоги не були заявленими протягом всього часу розгляду справи. Але суд вважає за необхідне виділити позивачу як ? частину від спільно нажитого майна в вигляді такого рухомого майна як мяких меблів,шафи( шкаф) прихожої, холодильника, кухні та мяких кухонних меблі позивачу в натурі, а саме холодильник «Ямаха» вартістю 4000 гривень, шафу(шкаф) - прихожу вартістю 2000 гривень та мякі кухонні меблі вартістю 1500 гривень , але без компенсації різниці від його вартості, оскільки ціни на майно позивач вказав станом на час його придбання, тобто як на нове майно, коли сам не заперечував, що диван в комплекті мяких меблів на час припинення шлюбних відносин з відповідачкою був пошкоджений, також має ступінь зносу і інше майно, бо воно перебуває в експлуатації за призначенням, і дійсна його вартість на час розгляду справне не доведена суду жодною із сторін у справі. Відносно придбання телевізора та пральної машини гр. [PERSON], відповідачка гр. [PERSON] подала документи про те, щоці речі придбавала її мати, але обидві сторони не надали доказів про те, що це майно було дійсно передано безкоштовна або за гроші гр. [PERSON] на потреби сімї , позовні вимоги про визнання права власності на це майно з залученням співвідповідача гр. [PERSON] відсутні,тому суд вважає, що учасниками процесу не доведено факт придбання цього майна подружжям за спільні кошти під час перебування у шлюбі чи як придбаного як спільна сумісна власність за іншими правовими підставами, за цих обставин воно не може бути предметом поділу як спільне майно сторін у справі, яке придбане під час шлюбу. За всіх вищевикладених обставин відносно спірного нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позивачем не було залучено у якості належного відповідача АТ «Державний Ощадний банк України» , адже він є іпотекодержателем нерухомого майна у вигляді квартири, належній відповідачці, яка виступає майновим поручителем . Третя особа у справі не може бути зобовязана за рішенням суду вчиняти будь які дії, не будучи залученою відповідачем у справі, тому на думку суду позов відносно визнання права власності на ? частину квартири повинен бути заявленим і до іпотекодержателя , а в тому числі і при вирішення питання про визначення права користування кімнатою у квартирі за позивачем з визначенням залишення права на користування іншою загальною площею на рівні з власником квартири на час перебування квартири і іпотеці, оскільки в інших випадках, відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Таким чином, в даному випадку позивач також не є ні власником, ні співвласником житла, і без згоди власника спірної квартири право користування житловою площею навіть члена сімї, який перестав ним бути на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, не може бути встановлено судом, бо це буде порушувати право власника , передбачене ст. 317 ч.1, ст. 319 ЦК України на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на свій розсуд. Клопотання про зміну процесуального статусу третьої особи на співвідповідача від позивача не надходило, доказів про придбання спірної квартири за час перебування сторін у шлюбі та за їх спільні кошти суду не надані, тому суд вважає, що позовні вимоги до гр. [PERSON] в частині визнання права власності на ? частину квартири є безпідставними, і заявлені до неї без залучення належного співвідповідача у справі, (залученого як третя особа за клопотанням відповідачки) ,але який фактично повинен бути основним відповідачем в цій частині позовних вимог, адже без його дозволу відповідачка не має право будь яким чином відчужувати навіть частину квартири без згоди іпотекодерджателя або вчиняти будь - які інші договори щодо зміни порядку розпорядження власністю іпотекодавця. Окрім того, встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю , так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України повязується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені. У звязку з цим суд не може при розгляді позовних вимог вирішувати будь які питання відносно нерухомого майна, яке належить за поданими докази особисто відповідачці ( а.с. 16-21,23-28), яке придбане для неї за кредитні кошти , які були взяті її матірю в установі Ощадбанку, та яке передане відповідачкою в іпотеку за договором майнової поруки. Суд також не заперечує, що позивач має право користуватися всією квартирою навіть після розірвання шлюбу з відповідачкою,бо відповідно ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом, але за відсутності у позивача права власності на спірну квартиру суд не має право змінити раніше визначені умови проживання позивача у квартирі відповідачки без її згоди. За вимогами ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.4 ст. 156 Житлового Кодексу України припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником квартири і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України.

Outcome: partial