Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-15 00:00:00

[PERSON], (далі - позивач) звернувся із позовом до [PERSON], (далі - відповідача), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив визнати недійсним договір позики, укладений між ним та відповідачем, що діяв від імені та в інтересах свого батька, на загальну суму 1520000 грн., як такий, що укладений внаслідок обману, а також просив застосувати наслідки недійсності вказаного правочину та стягнути з відповідача збитки у подвійному розмірі за вказаним договором у сумі 3040000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він та відповідач, діючи на підставі генеральної довіреності від свого батька [PERSON] та в його же інтересах 20 жовтня 2008 року уклали договір позики на суму 1520000 грн., які він передав [PERSON], до підписання договору. Пізніше позивач дізнався, що відповідач отримав від свого батька [PERSON], р.н. паспорт, знайшов людину, яка схожа на його батька та у нотаріуса [PERSON], отримав довіреність начебто від свого батька. 12.07.2013 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва [PERSON], було звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 4 КК України за закінченням строків даності притягнення до кримінальної відповідальності, якою встановлено підроблення довіреності батька відповідача [PERSON], на ім'я відповідача та використання [PERSON], підробленої довіреності з 30.05.2008 року по 20.10.2008 року. Посилаючись на ст. 230 ЦК України, позивач вказує на обман відповідача при укладенні оспорюваного ним договору позики, який полягає у оскільки відповідач обманув його щодо сторони правочину, і якби позивачу було відомо, що довіреність підроблена, то оспорюваний договір з відповідачем він би не уклав. Вказуючи на наслідки для винної сторони, передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України, а саме на відшкодуваня другій стороні правочину збитків у подвійному розмірі, позивач і просив суд стягнути з відповідача 3040000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити із вказаних у позові підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень проти позову вказав, що дійсно, ним була підроблена довіреність, за що його судом було звільнено від кримінальної відповідальності за строком давності. Вказану довіреність ним було використано при підписанні договору позики, укладеного з позивачем. Вказаний договір між ними укладався фіктивно, так як метою його укладення була передача у власність позивачу земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, на відчуження якої діяв мораторій, встановлений Земельним Кодексом України, а тому ніяких грошей за вказаним договором відповідачу фактично передано не було. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив наступне. Між позивачем та відповідачем, який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені свого батька [PERSON] та в його інтересах 20 жовтня 2008 року був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу 1520000 грн., до підписання договору. Зазначена довіреність від імені [PERSON] на ім'я відповідача, яка була використана для укладення договору позики, була підроблена, що встановлено ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.07.2013 року, а також даний факт визнав відповідач у судовому засіданні. Вказаною вище ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.07.2013 року [PERSON], було звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 4 КК України за закінченням строків даності притягнення до кримінальної відповідальності, якою встановлено підроблення довіреності батька відповідача [PERSON], на ім'я відповідача та використання [PERSON], підробленої довіреності з 30.05.2008 року по 20.10.2008 року. Дана ухвала набрала законної сили. Доказів того, що зазначена вище довіреність від імені [PERSON] на ім'я відповідача, на підставі якої був укладений оспорюваний договір, скасована, чи визнана недійсною сторонами не надано. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину представником передбачені ст. 239 ЦК України, а саме правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За змістом вказаної норми, а також ч. 1 ст. 229 ЦК України Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням, тобто помилка чи обман щодо сторони правочину не може бути підставою для визнання його недійсним на підставі вказаних норм. Враховуючи вищевикладене, оскільки довіреність не визнана судом недійсною, її недійсність прямо не встановлена законом, всі правові наслідки укладеного договору позики від 20.10.2008 року між [PERSON], та [PERSON], який представляв на підставі довіреності інтереси свого батька [PERSON], мають наставати саме для [PERSON], як сторони правочину, а тому з вимогами щодо визнання недійсним укладеного правочину на підставі ст. 230 ЦК України позивач мав би звертатися до сторони цього правочину, а саме до [PERSON]. Клопотань про заміну неналежного відповідача належним у порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України позивач не заявляв. Таким чином, з огляду на те, що суд розглядає справу на підставі та в межах заявлених позивачем вимог, а позов заявлено до неналежного відповідача, а підстави, на які посилається позивач для визнання недійсним договору, укладеного внаслідок обману, а саме обман щодо сторони правочину, не є такими, у розумінні ст.ст. 229, 230 ЦК України, у задоволенні вимог щодо визнання недійсним правочину слід відмовити. Також слід відмовити і у задоволенні вимог про стягнення збитків, як наслідку недійсності правочину, оскільки ці вимоги є похідними від визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed