Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-17 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до колишнього чоловіка [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю та вселення у квартиру у [ADDRESS], яка перебуває у їх спільній частковій власності, де зазначає наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996р. по 03.11.2010р., мають спільних неповнолітніх дітей - дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] Під час знаходження у шлюбі сторонами та їх дочкою [PERSON] згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була придбана у спільну часткову власність квартира у [ADDRESS]. Згідно договору міни квартирами від 06.12.2004р. сторони та їх дочка [PERSON] стали кожний власником 1/3 частки спірної квартири у [ADDRESS], яка знаходиться на 5 поверсі дев'ятиповерхового будинку, складається з трьох житлових кімнат розміром 18,0кв.м, 11,3кв.м., 8,2кв.м. та підсобних приміщень - кухні площею 10,2кв.м., ванної кімнати - 2,7кв.м., вбиральні - 1,1кв.м., коридору - 11,1кв.м., лоджії - 2,3кв.м. 02.08.2012р., коли позивач прийшла до своєї квартири, з'ясувалось, що туди вона попасти не може, так як [PERSON] змінив замок на вхідній двері до квартири, в квартиру її не пускає і ключів від замка вхідної двері їй не надає, тобто фактично виселив її та дітей з квартири, в якій він на цей час проживає. У відповідності з положеннями ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. У даному випадку позивач добровільно з квартири не виселялася, рішення суду про її виселення з цієї квартири не було, санкції прокурора на її виселення в адміністративному порядку також не було. Згідно ст.47 Конституції України кожний має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такою перешкодою у користуванні майном позивач вважає відмову відповідача у вселенні її та дітей в належну їй та дочці квартиру і відмову у передачі їй ключа від замка вхідної двері в квартиру. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Незважаючи на наявність зареєстрованого права власності у позивача та дочки на зазначені частки у спірної квартирі, а також у порушення норми ст.317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач своїми протиправними діями створює перепони для вселення їх до квартири та користування нею. Крім того, згідно ст.8,18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем Таким чином, для забезпечення спільному з відповідачем малолітньому сину рівня життя, достатнього для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, йому у користування має бути надана спірна квартира, власником якої він не є. Позивач просить усунути перешкоди у користуванні нею та її дочкою належної їм на праві спільної часткової власності квартирою у [ADDRESS], вселивши її та її неповнолітніх дітей у вказану квартиру та зобов'язавши співвласника [PERSON] надати їй ключа від замка вхідної двері зазначеної квартири. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала у повному обсязі, суду також пояснила, що відповідач утворив умови, які унеможливлювали проживання з ним в одній квартирі, бив її та дочку, тому вона у серпні 2011р. була вимушена піти з дітьми з квартири. У подальшому вона мала намір повернутися до квартири, однак відповідач привів туди іншу жінку, поміняв замок на дверях, надати їй ключ відмовився. У власності позивача є інша трьохкімнатна квартира, однак вона потребує ремонту і поки що для житла непридатна. Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що користуватися квартирою він позивачу та дітям не перешкоджав, повністю оплачував комунальні послуги по квартирі, що нараховуються у тому числі і на позивача та дітей, від його пропозиції щодо розподілу квартири або виплати вартості частки квартири позивач відмовилась. У позивача був вільний доступ до квартири, вона псувала його продукти харчування, розкидала речі, погрожувала його життю. Відповідач категорично заперечує проти вселення позивача, оскільки побоюється, що вона може його отруїти, або буде провокувати скандали, щоб його забирала міліція. На думку відповідача, позивач має інше житло, де вона може проживати разом з дітьми. Прокурор, який приймав участь у розгляді справи, висловив думку щодо задоволення позову, оскільки діями відповідача порушуються права та інтереси неповнолітніх дітей сторін. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів тощо; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду свідоцтва про народження спільних з відповідачем дітей (ар.с.5,6), договір міни квартир від 06.12.2004р. та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно яких сторони та їх дочка [PERSON] є співвласниками спірної квартири, кожному з них належить по 1/3 частці квартири (ар.с.7,8), свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами, яке відбулося 03.11.2010р. (ар.с.9), акт №364 від 02.08.2012р., складений депутатом Вільногірської міської ради за участю сусідів, яким констатується, що [PERSON] замінив замок на вхідній двері і не впускає [PERSON] з дітьми до квартири (ар.с.10). Свої заперечення проти позову відповідач обґрунтовував постановами Вільногірського МВ ГУМВС від 01.12.2010р., 02.03.2011р., 11.05.2012р., 31.07.2012р., 15.10.2012р. про відмову в порушенні кримінальних справ відносно [PERSON] за його заявами (ар.с.20,21,22,23,24), фототаблицею фотознімків, які відображають стан приміщень спірної квартири, зіпсовані продукти (ар.с.33-38). Свідок [PERSON], мати відповідача, яку було допитано у судовому засіданні за клопотанням відповідача, показала, що спільне проживання сторін у квартирі неможливе, між ними постійно виникають скандали, позивач викидала з холодильника продукти, які належали відповідачу, існує загроза життю відповідача. Аналізуючи обставини справи, підтверджені доказами, та надаючи їм юридичну оцінку, суд доходить наступних висновків. У відповідності до ст.ст.317,321,358,391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна; право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю, кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у разі неможливості його він має право вимагати від інший співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд знаходить позовні вимоги позивача законними та обґрунтованими, вона та неповнолітня дочка сторін [PERSON] як співвласники спірної квартири мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном за місцем їх паспортної реєстрації. Неповнолітній син сторін [PERSON], який не є власником квартири, має право користування спірною квартирою нарівні з її власниками у відповідності до ст.405 ЦК України та ст.18 Закону України «Про охорону дитинства». Заперечення відповідача проти позову суд вважає безпідставними, оскільки право позивача та дочки сторін на частку у спірній квартирі не залежить від наявності у них іншого житла, а також від характеру відносин з відповідачем як співвласником спірного житла. У відповідності до ст.88 ЦПК України за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 107грн.30коп., які підтверджені документально (ар.с.1).

Outcome: approved