Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з даною позовною заявою. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, посилається на те що наказом від 08 грудня 2003 року № 94 вона прийнята на роботу на посаду юриста в Глибоцький ВУЖКГ. Наказом від 11 травня 2011 року № 73-к звільнена з роботи на підставі ст.40 п.1 КЗпП України у звязку з скороченням штатів. 25 листопада 2011 року відповідач через поштове відділення направив їй трудову книжку із записом про повторне її звільнення з роботи за прогул. Підприємство при її звільненні порушило строки виплати їй належних сум. У звязку з тим, що відповідач частково розрахувався з нею, вона звернулася за захистом своїх прав до суду. Відповідно до Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2012 стягнуто з Глибоцького ВУЖКГ ненараховану та невиплачену заробітну плату за січень-березень 2011 року в розмірі 2031 грн., за квітень 2011 року в сумі 504 грн., за травень 2011 року в сумі 353 грн., компенсацію за невикористані відпустки за період з 08.12.2009 року по 25.11.2011 року в сумі 1160 грн., моральну шкоду 4520 грн. та судові витрати 1000 грн. Крім цього, відповідач не виплатив їй вихідну допомогу при звільненні з роботи в розмірі 2258 грн., не видав в день звільнення трудову книжку, не провів розрахунок за період роботи з 01 січня 2011 року по 11 травня 2011 року в розмірі 2888 грн., не виплатив компенсацію за невикористані дні відпуски за період з 08.09.2009 року 11.05.2011 року в розмірі 1160 грн. Тому просить суд, стягнути з відповідача вищезазначені суми з врахуванням 14\~903,87 грн. за затримку у видачі трудової книжки з вини власника. Під час розгляду справи позивачка надала суду змінені позовні вимоги, відповідно до яких просить суд стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 2258 грн., середній заробіток за вимушений прогул у звязку із затримкою видачі трудової книжки в розмірі 14945,28 грн., середньомісячний заробіток за затримку розрахункових сум з 11.05.2011 року по 22.05.2013 року в розмірі 54835,20 грн., а також моральну шкоду 10000 грн. В судовому засiданнi представник позивачки [PERSON] змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі і в своїх поясненнях підтвердив обставини, які викладені в позовній заяві. Просив суд змінені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні змінені позовні вимоги позивачки не визнала, в своїх поясненнях посилалась на їх безпідставність і просила суд відмовити у задоволенні змінених позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків та, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти, правовідносини та визначив правові норми, що їх регулюють. Як вбачається із записів в трудовій книжці позивачки 08 грудня 2003 року вона була прийнята на роботу по переводу в Глибоцьке ВУЖКГ на посаду юриста першої категорії. Наказом від 25 листопада 2011 року № 174-к була звільнена з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Належною до виплати заробітною платою, у розумінні вказаної правової норми є заробітна плата, яка нарахована працівнику, але не виплачена у встановленні ст. ст. 115,116 КЗпП України строки, тому суд вважає, що в даному випадку поширюються положення ч.1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином вимоги про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за вимушений прогул у звязку із затримкою видачі трудової книжки подані з порушенням строку звернення в суд Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів Встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Так як, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів, суд може відмовити в позові або у звязку із пропуском строку, або за безпідставністю позовних вимог, оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивачки в частині вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за вимушений прогул у звязку із затримкою видачі трудової книжки, тому незважаючи на пропуск позивачкою строку звернення в суд, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити саме за їх безпідставністю, виходячи із наступного. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Виплата вихідної допомоги при звільненні працівника за п.4 ст. 40 КЗпП України чинним законодавством не передбачена, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Як встановлено судом та визнається сторонами, 25 листопада 2011 року, в день звільнення відповідачки, позивач поштою направив їй трудову книжку, які вона отримала 28 листопада 2011 року. Позивачка в день звільнення не працювала, з вимогами про видачу трудової книжки і виплату розрахунку до відповідача не зверталася. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у звязку із затримкою видачі трудової книжки Також судом встановлено, що Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2012 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON]: відмовлено в частині позовних вимог про скасування наказу № 174-к від 25 листопада 2011 року та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 травня 2011 року по 12 грудня 2012 року та стягнуто всього з ВУЖКГ на користь [PERSON] 9568,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2013 року Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 грудня 2012 року частково змінено в частині вимог про стягнення моральної шкоди, зменшено розмір моральної шкоди з 4520 грн. до 1000 грн. та частково скасовано в частині стягнення судових витрат в розмірі 1000 грн. Дані судові рішення набрали законної сили і мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи. Як встановлено судом, остаточний розрахунок відповідно до Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2013 року, відповідач здійснив 27 лютого 2013 року. З 20 лютого 2013 року по 27 лютого 2013 року було 5 робочих днів. Згідно вимог ч. 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Тому, враховуючи що в період лютого-березня 2011 року було 42 робочих дня, то середньоденна заробітна плата позивачки становитиме 107,52 грн. (2258 грн.*2 місяці : 42 робочих дня = 107,52 грн.) За 5 робочих днів середній заробіток становитиме 537,60 грн. (107,52грн. *5 робочих днів = 537,60 грн.). Тому саме в такому розмірі підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить із того, що згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»від 31.03.95. за №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вирішуючи питання про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить із того, що в судовому засіданні доведеним є факт порушення відповідачем трудових прав позивачки в частині затримки належних сум при звільненні, чим їй дійсно було спричинено моральні страждання, а тому в силу ст.237-1 КЗпП України на відповідачі лежить обовязок відшкодувати позивачу заподіяну неправомірними діями моральну шкоду. Проте, суд не вважає можливим задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди саме в сумі 10 тис. грн., так як немає і не може бути абсолютних критеріїв майнового виразу душевного болю, честі та гідності особи, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням позивача і може мати суто умовний вираз. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності і справедливості, характер порушення, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, порушення нормальних життєвих звязків, ступінь вини особи, те, що з відповідача Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2013 року вже стягувалась моральна шкода в розмірі 1000 грн., тому суд оцінює завдану моральну шкоду в даному випадку в розмірі 150,00 грн. У відповідності до вимог ст. 79, п.п.1,2 ч.3 ст. 81, ст. 88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача слід стягнути судові витрати у справі, а саме судовий збір в розмірі 229,40 грн. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково знайшли своє обґрунтування при розгляді справи. На пiдставi викладеного, ст.ст. 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial