Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

15 травня 2012 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна набутого під час шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що з 12 квітня 1980 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час проживання вони спільно набули у власність: - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності позивачу, відповідачу та їх спільним дітям у рівних долях; - квартиру [ADDRESS], право власності зареєстроване за [PERSON], ринкова вартість якої складає 1597340 гривень; - будинок з земельними ділянками, що розташовані по вул. Леніна, 39 у с. Македони Миронівського району Київської області, право власності зареєстроване за [PERSON], ринкова вартість яких складає 119800 гривень 50 копійок; - автомобіль [NUMBER], 2010 року випуску, зареєстрований за [PERSON], ринкова вартість якого складає 399335 гривень. Загальна вартість спільного майна становить 2116475 гривень 50 копійок. Згоди щодо поділу майна сторони не досягли. Просила суд ухвалити рішення, яким здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: - виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS], вартістю 1058237 гривень 75 копійок; - виділити у власність та визнати право власності за [PERSON] на: 1/3 частину квартири [ADDRESS], вартістю 539102 гривні 25 копійок; автомобіль марки «Mitsubishi Pajero»(державний реєстраційний номер [NUMBER]), вартістю 399335 гривень; будинок з земельними ділянками, що розташовані по вул. Леніна, 39 у с. Македони Миронівського району Київської області, вартістю 119800 гривень 50 копійок, що складає 1058237 гривень 75 копійок. Протокольною ухвалою Солом’янського районного суду м. Києва від 20 серпня 2012 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. У зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що з 12 квітня 1980 року по 27 квітня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] З травня 2009 року спільне господарство ними не ведеться, шлюбні відносини не підтримуються, проживають вони окремо, що зазначено в рішенні суду про розірвання їх шлюбу. За час шлюбу вони придбали: - квартиру [ADDRESS], вартістю 960000 гривень, яка оформлена на ім’я матері відповідача; - квартиру [ADDRESS], 2880000 гривень, яка оформлена на ім’я матері відповідача; - квартиру [ADDRESS], вартістю 1440000 гривень. Загальна вартість спільного майна становить 5280000 гривень. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. [PERSON] зазначає, що у 1990-1992 роках він був відряджений до Гамбії (Західна Африка). У 1993-1999 роках та у 2003-2012 роках –до Турецької Республіки. Його місячний посадовий оклад складав в середньому 4000 доларів США у 1993-1999 роках. З 01 січня 2003 року по 30 вересня 2011 року він отримав заробітну плату в розмірі 189432 долари США та 365700 Євро. Саме за ці кошти, були придбані квартири по вулицях Керченській, Тимошенка та Волинській. Мати відповідача отримує невелику пенсію, продовжує працювати медсестрою. Відповідач на період придбання майна не працювала. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину квартири [ADDRESS], всього на суму 2640000 гривень; - визнати за відповідачем –[PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину квартири [ADDRESS], всього на суму 2640000 гривень; - виділити йому квартиру за адресою: [ADDRESS], вартістю 1440000 гривень; - стягнути з відповідача –[PERSON] на його користь грошову компенсацію в рахунок вартості 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] в сумі 720000 гривень, або в разі відмови чи неможливості відповідача сплатити, залишити за ним право власності на цю частину квартири. У судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали первісний позов та просили його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Надали суду письмові заперечення (а.с. 87-89). Пояснили суду, що сторони проживала разом за кордоном, де працював [PERSON] У 2007 році вона з сином повернулась до м. Києва, оскільки школа, де навчався їх син, не була ліцензована на видачу атестатів про повну середню освіту. Наприкінці 2008 року був паралізований її батько, який потребував постійного догляду. Потім син вступив до вищого навчального закладу –Інституту журналістики КНУ імені [PERSON]. Саме тому вона постійно перебувала в м. Києві, проте їх сімейні відносини не припинялись до січня 2012 року, вони з чоловіком мали спільний бюджет. [PERSON] та його представник підтримали вимоги зустрічного позову, вважали первісний позов необґрунтованим. Надали суду письмові заперечення (а.с. 76-78). Пояснили суду, що з травня 2009 року сторони перестали підтримувати подружні стосунки та вести спільне господарство. За кошти [PERSON] під час шлюбу були придбані три квартири, проте дві з них (по вул. Керченській та по вул. Тимошенко були оформлені на матір дружини). Автомобіль, земельні ділянки та будинок на них придбані за його власні кошти вже після того як сторони припинили вести спільне господарство. Факт припинення шлюбних відносин з травня 2009 року підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року про розірвання шлюбу між сторонами. [PERSON] не надала правдиву інформацію щодо спільно нажитого ними за час шлюбних відносин майна та про джерела коштів, за які воно купувалось. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 12 квітня 1980 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 100). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що не дійшли згоди щодо поділу спільного майна. У первісному позові [PERSON] зазначає, що поділу між сторонами підлягає: квартира [ADDRESS]; автомобіль марки «Mitsubishi Pajero»(державний реєстраційний номер [NUMBER]); будинок з земельними ділянками, що розташовані по вул. Леніна, 39 у с. Македони Миронівського району Київської області. [PERSON] проти такого поділу заперечує. Вважає, що спільним майном подружжя, які підлягає поділу є: квартира [ADDRESS]; квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS], всього на суму 2640000 гривень. Зазначає, що автомобіль марки «Mitsubishi Pajero»; будинок з земельними ділянками, що розташовані по вул. Леніна, 39 у с. Македони Миронівського району Київської області придбані ним за особисті кошти вже після того як сторони припинили шлюбні відносини, хоч офіційно шлюб ще розірваний не був. Встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27 січня 2005 року (а.с. 62). Автомобіль марки «Mitsubishi Pajero»(державний реєстраційний номер [NUMBER]), свідоцтво про реєстрацію від 17 січня 2012 року, зареєстрований за [PERSON] на підставі посвідчення митниці від 28 листопада 2011 року (а.с. 41). Будинок № 39 по вул. Леніна у с. Македони Миронівського району Київської області зареєстрований за [PERSON] 08 серпня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2009 року (а.с. 46-49). Земельна ділянка (кадастровий номер 3222983601:02:203:0018) та земельна ділянка (кадастровий номер 3222983601:02:203:0019), що розташовані за адресою: Київська область, Миронівський район, вул. Леніна, 39 зареєстровані за [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 08 грудня 2009 року № 1941 та № 1943 (а.с. 43, 44). [PERSON] посилається на те, що з травня 2009 року сторони перестали підтримувати шлюбні відносини, що встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року, яким розірвано шлюб між сторонами (а.с. 100). Разом з тим, з тексту цього рішення вбачається, що такий факт судом встановлений не був. Про нього зазначено лише в описовій частині рішення, де викладені обставини справи, зазначені в позовній заяві. На спростування таких обставин [PERSON] посилалась на те, що шлюбні відносини між сторонами тривали до січня 2012 року, вони з чоловіком спільно розпоряджались коштами та фактично вели спільне господарство, незважаючи на те, що чоловік проживав за кордоном. Надала суду копію кредитної картки, виданої на її ім’я на користування банківським рахунком (а.с. 111). Цим банківським рахунком і вона, і чоловік користувались спільно. Зазначений факт [PERSON] підтвердив у судовому засіданні. Допитаний в якості свідка син сторін –[PERSON] показав суду, що він разом з батьками проживав у Стамбулі. У 2007 році для завершення навчання він з матір’ю повернувся до м. Києва. Батько часто приїздив в Україну, вони жили разом. Вважає, що суттєвий розлад та припинення сімейних стосунків між батьками сталось в січні 2012 року. Інші допитані судом свідки –[PERSON] та [PERSON] показали суду, що знають сторін давно. Їм відомо про те, що в 2007 році [PERSON] з сином повернулась у м. Київ для завершення навчання останнього, [PERSON] залишився працювати за кордоном, проте часто приїздив у м. Київ. [PERSON] також посилалась на те, що вона як дружина надавала свою згоду на придбання будинку та земельних ділянок, а також для придбання будинку зняла зі свого рахунку 10000 євро (а.с. 88). Такі факти [PERSON] не оспорював, лише зазначив, що цю суму він сам перерахував [PERSON] періодичними платежами. За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] довела в суді свої вимоги щодо права на поділ автомобіля та будинку з земельними ділянками як спільного майна подружжя, оскільки спірне майно було придбано в період шлюбу. [PERSON] також порушує питання про поділ між сторонами квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]. Зазначає, що ці квартири були придбані за кошти подружжя, проте зареєстровані за матір’ю [PERSON] –[PERSON] З відповіді на запит суду Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об’єкти нерухомого майна від 02 жовтня 2012 року вбачається, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с. 110). Квартира [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] на підставі договору дарування від 26 грудня 2008 року (а.с. 108). Сторони підтвердили, що дарувальником була [PERSON] Суд вважає, що доводи [PERSON] та його представника про необхідність поділу цих двох квартир не ґрунтуються на законі. [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що ці квартири були придбані її батьками, за їх власні кошти і досить давно (у 1994 та у 2000 роках). На підтвердження своїх вимог [PERSON] та його представник у позовній заяві зазначали, що будуть посилатись на покази свідків, зокрема, щодо передачі коштів при придбанні квартир. Згідно з ч. 2 ст. 136 ЦПК України заява про виклик свідка має бути подана до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, –до початку розгляду справи по суті. У відповідних стадіях судового розгляду таке клопотання стороною [PERSON] заявлене не було. Крім того, суд вважає, що покази свідків щодо фактів придбання нерухомого майна не можуть бути належними доказами в справі. У такому випадку, враховуючи, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] не є набутими сторонами в період шлюбу, вони не підлягають розподілу між ними, і в задоволені позову [PERSON] у цій частині слід відмовити. З урахуванням наведеного, суд вважає, що об’єктами права спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу є: квартира [ADDRESS]; автомобіль марки «Mitsubishi Pajero»; будинок з земельними ділянками, що розташовані по вул. Леніна, 39 у с. Македони Миронівського району Київської області. У судовому засіданні сторони не визначили ціну спірних об’єктів, кожна з сторін зазначила свою ціну. Крім того, з пред’явлених вимог сторін вбачається, що ніхто з них не ставить питання про виділ їм у натурі спірного майна, як неподільної речі та не бажає сплатити іншому співвласнику грошову компенсацію. Відповідно до пункту 25 роз’яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вирішуючи питання про поділ майна, що є об’єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов’язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню. За сторонами підлягає визнанню право власності на 1/2 частину об’єктів права спільної сумісної власності подружжя з визнанням ідеальної частки кожного. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені сторонами судові витрати.

Outcome: partial