Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-04 00:00:00

4 березня 2011 року [PERSON], уклавши письмовий договір доручення №9004, будучи згідно із цим правочином довірителем, уповноважив TOB «Ренесанс С» як свого повіреного сприяти йому у отриманні від компанії - нерезидента послуг, передбачених іншим договором. Останній також був укладений 4 березня 2011 року за безпосередньою участю [PERSON] із компанією «Parmatto LLP» (Республіка Латвія). Інтереси останнього як виконавця послуг під час укладення зазначеного правочину представляло TOB «Ренесанс С». Відповідно до п. п. 3.3. - 3.5. договору доручення загальна вартість становить 96360 гривень, 21900 гривень з яких було сплачено довірителем у день підписання зазначених вище угод. 10 березня того ж року [PERSON] відмовився від подальшого представництва його інтересів TOB «Ренесанс С», письмово повідомивши останнього про своє рішення. Однак сплачені в рахунок виконання позивачем взятих на себе зобов'язань довірителя кошти не були йому повернуті повіреним. Крім цього, між сторонами зазначеного правочину виник спір з приводу недійсності цього договору, переданий за позовом [PERSON] на вирішення суду. Просить визнати договір доручення недійсним з застосуванням передбачених законом наслідків, оскільки в порушення прямої вказівки закону ст. 238 ч. З ЦК України відповідач одночасно виступав повіреним як позивача так і іншої сторони угоди - компанії «Parmatto LLP». У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні до доводів первісної та додаткової позовних заяв, просив задовольнити такі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, а тому, згідно ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. Представник відповідача TOB «Ренесанс С» проти позову заперечив, просить його відхилити. При цьому пояснив, що в силу укладення договору про надання послуг за №9004 3 від 4 березня 2011 року договірні відносини виникли між [PERSON] та компанією - нерезидентом компанією «Parmatto LLP», яка й повинна нести усі зобов'язання з виконання укладеного правочину. TOB «Ренесанс С» виступало лише повіреним позивача, одержавши від останнього обумовлену грошову суму, яку перерахувало виконавцеві договору. Відтак юридичні підстави для повернення цього платежу відсутні. Договір доручення, укладений між сторонами спору не може бути визнаний недійсним, оскільки одночасне комерційне представництво двох сторін одного і того ж правочину прямо передбачене ст. 238 ЦК України. TOB «Ренесанс С» є повіреним компанії «Parmatto LLP» на виконання своєї статутної підприємницької діяльності, тобто виступає комерційним представником. Представник третьої особи на стороні відповідача компанії «Parmatto LLP» у судове засідання, про час та місце якого повідомлявся належним чином, неодноразово не з'явився, що в силу вимог ст. 169 ч. 4 ЦПК України не перешкоджає вирішенню справи по наявних матеріалах, достатніх для постановлення рішення по суті спору. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд задовольняє позов. У судовому засіданні встановлено, що 4 березня 2011 року [PERSON] уклав два договори : доручення №90043 із TOB «Ренесанс С» та про надання послуг № 90043 із компанією «Parmatto LLP». В силу першого з названих правочинів (п. 1.1. договору) позивач уповноважив відповідача представляти його інтереси під час отримання послуг з проживання за межами України від компанії - нерезидента (тобто від компанії «Parmatto LLP»), про що було підписано другий договір. В силу останнього виконавець послуг зобов'язався забезпечити [PERSON] виключні права розміщення в апартаментах відповідно до погоджених сторонами правочину умов. Зміст зобов'язань по кожному з названих договорів не оспорюється жодною стороною по справі. У день укладення обох правочинів - 4 березня 2011 року - позивач передав відповідачеві готівкою 21900 гривень на виконання своїх обов'язків довірителя. 10 березня 2011 року [PERSON] скористався правом, гарантованим ст. 1008 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК України, та відмовився від подальшого існування договору доручення, укладеного з TOB «Ренесанс С», повідомивши останнього про це письмовою заявою №67. Однак повірений відмовився повернути сплачені позивачем 21900 гривень, покликаючись на перерахунок даної суми (за мінусом передбаченої договором винагороди) на рахунок компанії «Parmatto LLP», а відтак - на виконання взятих на себе договірних зобов'язань. Відповідно до п. 3.2. договору доручення від 4 березня 2011 року [PERSON] уповноважив відповідача оплатити в євро усі існуючі пропозиції, договори і рахунки компанії-нерезидента, що надає послуги з проживання за межами України. Між тим, відповідач не довів належними і допустимими доказами у справі, що перерахував одержані від позивача кошти іноземній компанії на виконання умов договору. Сплата [PERSON] 21900 гривень на рахунок TOB «Ренесанс С» стверджується прибутковим касовим ордером №164 від 4 березня 2011 року. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача покликається на низку платіжних документів, котрі, на його переконання, стверджують виконання договору доручення з боку TOB «Ренесанс С» до моменту односторонньої відмови позивача від укладеного договору. Однак зазначені засоби доказування не підтверджують обставин, покладених в основу згаданих заперечень. Відповідно до видаткового касового ордеру від 6 березня 2011 року Львівською філією TOB «Ренесанс С» було внесено на рахунок у КБ Приватбанк 72940 гривень. З копії квитанції, датованої цим же числом, вбачається перерахування такої ж суми на рахунок TOB «Ренесанс С» (м. Одеса). Таким чином зазначені розрахунки відбулися у межах однієї юридичної особи. Слід врахувати, що перерахована сума не співпадає з одержаною від [PERSON] Жодних доказів, що у складі 72940 гривень, внесених на відповідний банківський рахунок і переданих безготівково TOB «Ренесанс С», розташованому м. Одеса, були перераховані і кошти, сплачені позивачем 4 березня 2011 року, суду не надано. Копія платіжного доручення в іноземній валюті від 9 березня 2011 року частково складена іноземною мовою без належного перекладу і не містить даних про одержувача платежу, а відтак не може бути прийнята судом як доказ перерахунку спірної суми грошей від імені [PERSON] саме компанії «Parmatto LLP». Довідки Південного Головного регіонального управління Приватбанку № 5622 від 7 вересня 2011 року та № 6952 від 27 жовтня того ж року про перерахування TOB «Ренесанс С» за межі України 8323 євро, яке відбулося 9 березня 2011 року, в тому числі 1860 євро від позивача не можуть прийматися до уваги, оскільки не є фінансовими документами. Належного у даному випадку платіжного доручення про перерахунок вказаної суми коштів саме від імені та в інтересах [PERSON] у судовому засіданні представник відповідача надати не зміг. У копії міжнародного платіжного доручення фігурує така ж грошова сума у євро як і у довідках згаданої банківської установи. Однак у першому з названих документів також не зазначено, що платіж у певній його частині проводиться від імені [PERSON] З наданих відповідачем доказів не вбачається, що він залишив у своєму розпорядженні якусь суму винагороди, про що наголошено у адресованій позивачу письмовій відповіді. Суд знаходить обґрунтованим позов [PERSON] про недійсність договору доручення №9004 3, укладеного між ним та відповідачем 4 березня 2011 року. В силу імперативної вказівки, викладеної у ст. 238 ч. З ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені повіреного в інтересах іншої особи, представником якої він водночас є. Дана вимога не поширюється на відносини з комерційного представництва. Судом встановлено, що TOB «Ренесанс С» одночасно виступало повіреним як позивача за оспорюваним договором так і компанії «Parmatto LLP», якій начебто й перерахувало спірну суму коштів, отриманих від [PERSON] Посилання відповідача на необґрунтованість заявленої вимоги, оскільки, будучи суб'єктом господарювання, TOB «Ренесанс С» виступало комерційним представником на ринку, а відтак могло одночасно бути довіреною особою двох сторін одного і того ж правочину, є безпідставними. Згідно з ст. 243 ЦК України при комерційному представництві повірений повинен постійно та самостійно представляти підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Між тим, в ході судового розгляду з'ясовано, що як спірний так і інші договори за участю сторін спору укладені не на виконання кожним з них певної господарської діяльності, а для задоволення особистих потреб [PERSON] у відпочинку. Позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності та не провадив таку, уповноважуючи відповідача вчинити певні юридичні дії від його імені перед компанією «Parmatto LLP». В силу ст. 203 ч. 1 ЦК України зміст правочину не може суперечити приписам цього нормативного акту. Порушення цієї вимоги є підставою для визнання укладеного між сторонами договору недійсним з підстав, передбачених ст. 215 ч. 1 ЦК України. Правовим наслідком задоволення позову в цій частині є повернення сторін недійсного договору у попередній стан, що передував укладенню угоди (ст. 216 ЦК України). Таким чином, TOB «Ренесанс С» повинно повернути [PERSON] 21900 гривень, одержання яких від позивача не заперечує. Даний обов'язок по двосторонній реституції не залежить від наступного розпорядження одержаними коштами, оскільки у попередній стан приводяться тільки сторони недійсного правочину, між якими і повинні відбутися відповідні розрахунки.

Outcome: approved