Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-02 00:00:00

30 січня 2013 року виконком ММР звернувся до суду з позовом до відповідача про виселення з квартири [ADDRESS] надання іншого житлового приміщення в порядку ст. 116 ЖК України. Свій позов мотивує тим, що відповідач безпідставно займає цю квартиру, сокільки в ній не зареєстрований, а рішення виконкому щодо надання йому ордеру на вселення не приймалося. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити з тих підстав, що вселилився в квартиру разом з дружиною та сином ще приблизно в 1992 році на законних підставах - квартиру отримав як робітник Суднобудівного заводу імені 61-го Комунара. З тих пір постійно і безперервно проживає в цій квартирі, іншого житла не має, вважає цю квартиру своєю. Приблизно в 2006 році він розлучився з дружиною, яка забрала усі документи на квартиру, а також його паспорт. Де перебуває його дружина на теперішнй час він не знає, а син відбуває покараня в місцях позбавлення волі. Представник третьої особи ТОВ "ЖЕК Соляні" надав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у їх відсутність, рішення у справі прийняти на розсуд суду. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 116 ЖК України встановлено, що виселення безнадання іншого житлового прміщення можливо лише за умови , якщо наймач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття; або якщо особи самоправно зайняли жиле приміщення. Згідно виписки ТОВ "ЖЕК Соляні" з особового рахунку № [NUMBER] по квартирі [ADDRESS] , особовий рахунок відкрито на відповідального квартиронаймача - [PERSON] згідно списків СЗ імені 61-го Комунара , проживає сімя з трьох осіб. Але ніхто за цією адресою з 1994 року не зареєстрований і ордер не отримував. Як вбачається з Акту опро проживання в кв. № 177 , складеного працівниками ТОВ ЖЕК "Соляні", в квартирі дійсно проживає [PERSON] . Згідно копії трудової книжки відповідача, він дійсно працював в період з березня 1989 р.по травень 2004 року в цеху № 3 СЗ ім. 61-го Комунара. Згідно довідки КП ММБТІ від 03.10.2012 року право власності на вказану квартиру ні за ким не зареєстровано. Рішенням міськвиконкому від 22.08.1991 р. № 74 заводу ім. 61-го Комунара виділено ділянку для будівництва гуртожитку для проживання малих сімей, рішенням від 25.02.1994 року № 85 корпус № 8 визнано таким гуртожитком. На підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 29.11.1996 року № 630 змінено статус будинку по [ADDRESS] з малосімейного гуртожитку на житловий будинок , відділу по обліку та розподілу житлового фонду наказано видати ордери громадянам, які проживають у квартирах згідно Додатку № 1. Відповідно до цього Долдатку - Список мешканців будинку [ADDRESS] на отримання ордерів, на квартиру № 77 за зазначеною адресою належить видати ордер [PERSON] , як квартиронаймачеві та членам його сімї - дружині [PERSON] тпа сину [PERSON] , 1992 р.н. За такого, судом встановлено, що відповідач вселився у зазначену квартиру на відповідній правовій підставі. А відсутність даних щодо отримання [PERSON] ордеру на ц квартиру не може слугувати підставою для його виселення, тим більше , що відповідне рішення про надання ордеру виконкомом ММР приймалося ще в 1996 році. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року "Справа Кривіцька і Кривіцький проти України", у контексті Конвенції, поняття "Житло" не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. За вказаних обставин суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що відповідач проживають у спірній квартирі без достатніх на це правових підстав, отже наслідки, встановлені ч. 3 ст.116 ЖК України до даних правовідносин сторін застосовані бути не можуть. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на зазначене, відповідач не може бути виселений без надання іншого житла із заявлених підстав, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 9, 109 , 116 Житлового Кодексу України,

Outcome: dismissed