Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-24 00:00:00

У вересні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Дніпропетровська міська рада, Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні майном, зобовязання вчинити певні дії, визнання недійсними результати інвентаризації, державного акту, результати геодезичних робіт та скасування права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка просила суд зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачкою належним їй нерухомим майном, а саме сараєм (літ. Б), шляхом демонтажу частини незаконно встановленого паркану та встановлення його на відставні 90 см від стіни сараю (літ. Б); зобовязати відповідача демонтувати навіс, зведений та території домоволодіння № 36 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську з порушенням будівельних і протипожежних норм, а також паркан, гараж та сараї; визнати за позивачкою право на отримання земельної ділянки під домоволодіння № 38 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську без погодження межі з власником/власниками домоволодіння № 36 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську; визнати недійсними результатами земельно кадастрової інвентаризації земельної ділянки домоволодіння № 36 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, що має код ДЗК 72439024 (номер державної реєстрації 038478 від 21.01.2002 року), виданий відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2960 від 20.12.2001 року; скасувати право власності та реєстраційний запис про державну реєстрацію Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, що має код ДЗК 72439024 (номер державної реєстрації 038478 від 21.01.2002 року), виданого відповідачу на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2960 від 20.12.2001 року; визнати недійсними результати геодезичних, а також землевпорядних робіт з визначення розмірів земельної ділянки домоволодіння № 36 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську, як такі, що були виконані з порушенням чинного законодавства. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник Дніпропетровської міської ради проти задоволення позову заперечував. Представник Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області у судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, суду надав письмові пояснення. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, позивачці на підставі договору купівлі продажу від 01.11.1976 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі № 1-3632, належить домоволодіння № 38 по вул. Верещагіна в м. Дніпропетровську. Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. З матеріалів справи вбачається, що у позивачки відсутні будь які документи на підтвердження законності користування останньою земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Верещагіна, 38, у відповідності до норм чинного законодавства. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Розпорядником землі, згідно ст. 12 ЗК України є сільські, селищні, міські ради до повноважень яких належить надання земель у користування із земель комунальної власності. На підставі ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Таким чином, вимоги позивачки щодо визнання права на отримання земельної ділянки під домоволодіння № 38 по вул. Верещагіна у м. Дніпропетровську без погодження межі з власником домоволодіння № 36, не підлягають вирішення у судовому порядку до звернення позивачки до міської ради, у порядку, встановленому ст. 118 ЗК України. В своєму позові позивачка посилається на те, що в технічних паспортах, як на домоволодіння відповідача, так і на домоволодіння позивачки, межа між їхніми домоволодіннями завжди була прямою - від вул. Верещагіна до домоволодіння № 37 по вул. Ашхабадській. Проте, слід зазначити, що технічний паспорт КП ДМБТІ не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку, оскільки, за приписами ст. 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Крім того, в технічний паспорт позивачки датовано 24.02.1987 року, а акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки 10.06.2000 року, що на день розгляду справи не дає обєктивної та всебічної можливості встановити наявність всіх забудов та дійсних меж суміжних землекористувачів. Будь яких клопотань щодо проведення інвентаризації домоволодіння позивачки або призначення судової будівельно технічної експертизи з боку останньої - не надходило. Також маються розбіжності щодо площі земельної ділянки за даними акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки від 10.06.2000р. (798,58 кв.м.) та договору купівлі продажу жилого будинку від 01.11.1976р. (821 кв.м.) за адресою мешкання позивачки. Аналізуючи спірні правовідносини, які виникли між позивачкою та відповідачем, суд вважає, що вони регулюються нормами цивільного законодавства та потребують вирішення спору шляхом подачі відповідних позовів віндікаційного та негаторного характерів, тобто звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав саме позивачкою, згідно ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України. Тобто, вимоги про скасування права власності та реєстраційний запис про державну реєстрацію, визнання недійсними результати земельно кадастрової інвентаризації земельної ділянки, визнання недійсними результати геодезичних та землевпорядних робіт, не можуть бути предметом розгляду цивільної справи, оскільки не підпадають під поняття захисту, оспорювання або невизнання певних прав. В такому випадку правоздатність особи (позивачки) на звернення до суду з зазначеними вимогами відсутня. Судом було розяснено позивачці та її представнику про право уточнити позовні вимоги, зокрема, щодо визнання відповідних рішень міської ради про передачу у власність спірної земельної ділянки незаконними, однак будь яких доповнень або уточнень не надходило. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed