Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-25 00:00:00

07 серпня 2012 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним. Обгрунтовуючи вимоги, позивачка зазначила, що 17.11.2009 року між нею [PERSON] та [PERSON], її покійним сином, укладено договір купівлі продажу квартири. За умовами якого, [PERSON] (продавець) передала у власність (продала), а [PERSON] (покупець) прийняв у власність (купив) квартиру № 42, що знаходиться в будинку № 43 по вул. Леніна в м. Баранівка, Житомирської області. Станом на момент укладення договору купівлі продажу їй було 86 років, потребувала сторонньої допомоги, мала тяжкі обставини, а тому мала намір залишити свою квартиру тому хто її догляне. [PERSON], її покійний син, мав доглянути її до старості, тому вона мала намір скласти заповіт, але склала договір купівлі продажу. Кошти за квартиру фактично не отримала, квартиру не передавала, тому просить визнати вищезазначений договір купівлі продажу квартири недійсним. 13.09.2012 року позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просила визнати договір купівлі продажу квартири недійсним внаслідок його фіктивності, оскільки вказаний правочин вчинено баз наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Покупець [PERSON] є її рідним сином, намір продавати йому квартиру і отримувати від нього гроші не мала, а тому гроші за квартиру не отримувала, ключі від квартири не передавала, квартира й на далі залишається у її користуванні. В судове засідання позивачка не зявилася, через свого представника [PERSON] подала до суду заяву від 26.09.2012 року, якою уточнені позовні вимоги підтримала повністю та просила розглянути справу без її участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, подала до суду 26.09.2012 року заяву, без дати, якою уточнені позовні вимоги визнала повністю та зазначила, що кошти за квартиру вона зі своїм покійним чоловіком [PERSON] не сплачували, у сторін був намір скласти заповіт. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Баранівського районного нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився і не повідомив про причину неявки, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 17.11.2009 року між позивачкою [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3957 (а.с. 6). [PERSON] є матірю [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження від 06.12.1949 року (а.с. 4), який був чоловіком відповідачки [PERSON], згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу від 19.09.1996 року (а.с. 5). Згідно копії свідоцтва про смерть, 31.05.2010 року [PERSON] помер (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, згідно копії спадкової № 31/2012, спадщину прийняла відповідачка [PERSON], позивачка [PERSON] від спадщини відмовилася на користь [PERSON] (а.с. 15 25). Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він має буди спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст. 234 ЦК України, якщо правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, то такий правочин є фіктивним і він визнається судом недійсним. При укладенні даного договору як продавець так і покупець мали перед собою інші цілі, ніж ті, що передбачені договором. Зокрема продавець, будучи одиноким, пристарілим та хворим, мав намір переоформити квартиру на покупця з метою подальшого довічного утримання. Оскільки ознака вчинення правочину лише для вигляду властива діям обох сторін, це дає підстави для визнання його фіктивним. Сторонами також визнається, і відповідно не потребує доказування, та обставина, що при укладанні договору купівлі-продажу вони не передавали один одному ніяких грошей та фактично не відбувалося ніякої передачі майна. Таким чином за своєю природою укладений договір взагалі не містить в собі ознак договору купівлі-продажу, за яким відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що встановлені в судовому засіданні обставини вказують на те, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, правочин вчинено лише «для вигляду» обома сторонами, такий правочин є фіктивним та має буди визнаний судом недійсним. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 107 грн. 30 коп., які необхідно було сплатити за подання позову до суду.

Outcome: approved