Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-28 00:00:00

10 вересня 2012 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що маючи у приватній власності земельну ділянку та дозвіл виконкому Пирятинської міської ради на забудову цієї земельної ділянки, позивачка самочинно збудувала прибудову до літньої кухні, погріб під житловим будинком, самовільно відхилилась від проекту забудови збільшивши більш ніж на 5% розмір житлового будинку, сараю-гаражу, літньої кухні, а також відхилилась за розміщенням вбиральні, що стало підставою для відмови Пирятинської міської ради в оформленні права власності на самовільно побудовані споруди та споруди побудовані з відхиленням за розмірами та розміщенням. Тому, [PERSON] звернулась до суду, і з посиланням на положення ст.ст. 376, 392 ЦК України просить суд визнати за нею право власності на вказані будівлі. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові і просить суд позов задовольнити визнавши право власності на вказані у позові споруди. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові і просить суд задовольнити позов в повному обсязі посилаючись на те, що враховуючи відмову відповідача в оформленні права власності на самочинно збудовані споруди, право власності має бути визнано за рішенням суду. Представник Пирятинської міської ради Полтавської області до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. До суду надіслав листа з проханням розглядати справу без участі їх представника та зазначено, що позовні вимоги визнаються і просить суд позов задовольнити. Представник третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавської області в судовому засіданні пояснила суду, що істотного порушення будівельних норм та правил будівництва не допущено і введення в експлуатацію спірних будівель є цілком можливим у встановленому законом порядку поза межами судового розгляду, про що позивачці було повідомлено, однак жодних дій спрямованих на усунення недоліків та подальшого оформлення права власності нею не вчинялось. При цьому, позивачка звернулась з відповідним позовом до суду. Щодо свого відношення до необхідності задоволення або відмови у задоволенні позовних вимог представник третьої особи покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Пирятинського районного відділу управління Держтехногенбезпеки у Полтавській області до суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. До суду надійшла письмова заява Пирятинського районного відділу управління Держтехногенбезпеки у Полтавській області з якої вбачається, що третя особа не заперечує проти задоволення позовних вимог у разі, якщо проти цього не заперечує відповідач і просить розглядати справу без участі їх представника. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка цивільний чоловік позивачки [PERSON] суду показав, що з метою введення в експлуатацію самовільно збудованих та збудованих з відхиленням від проекту споруд він із позивачкою звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавської області, однак виконати розяснений ним встановлений законом порядок виявилось дуже складним, тому вирішили звернутись з відповідним позовом до суду. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №1054, позивачка є власницею земельної ділянки площею 0,0991 га., розташованої у м. Пирятин, Полтавської області по вул. Жовтнева, 17. Рішенням виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області № 418 від 04.06.2003 року позивачці наданий дозвіл на побудову нових: житлового будинку розміром 10х10 м., господарського приміщення 5х6 м., гаражу 5х11 м. і туалету замість старих на території будинковолодіння №17 по вул. Жовтнева, м. Пирятина, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.1999 року. 04.06.2007 року позивачкою отримано дозвіл виконкому Пирятинської міської ради Полтавської області, на підставі рішення №418 від 04.06.2003 року, проводити будівництво, санітарно-технічні і спеціальні роботи по будівництву обєктів зазначених на генплані. Згідно інформаційної довідки №649 від 25.05.2012 року виданої комунальним підприємством Лубенське МБТІв будинковолодінні, розташованому по вул. Жовтнева, 17 в м. Пирятин, Полтавської області самовільно збудовані прибудова жта погріб під Е-2. Побудовані з відхиленням за розмірами більш ніж на 5%: житловий будинок Е-2, літня кухня Жта сарай-гараж В, а також побудовано з відхиленням від розміщення вбиральню Д. На звернення позивачки 22.08.2012 року за №1410 виконком Пирятинської міської ради розяснив їй про зміст ч.ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України та рекомендував звернутись до суду для вирішення питання щодо визнання права власності на самочинно збудовані споруди. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. 26 Закону України Про основи містобудування № 2780-ХІІ, спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. При цьому, у даній справі судом встановлені обставини, які свідчать про відсутність відмови Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавської області по введенню в експлуатацію завершеного будівництвом обєкту. Інспекцією було вказано лише на необхідність усунення недоліків для можливості прийняття збудованих приміщень в експлуатацію. Крім того, суд вважає, що лист Пирятинської міської ради Полтавської області від 22.08.2012 року за № 1410 не є відмовою в оформленні права власності на збудовані споруди, як вважає позивачка, а є лише розясненням положень ст. 376 ЦК України. Жодним чином відповідач не вказав на те, що відмовляє у прийнятті необхідного позивачці рішення. Враховуючи викладене, у даному випадку вбачається взагалі відсутність спору про право, що підтверджується також позицією відповідача у справі, який повністю визнає заявлені до нього вимоги. Відповідно до п. 4 зазначеної вище Постанови Пленуму ВВСУ, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоровю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Під належним дозволом слід розуміти передбачений ст.ст. 35-37 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності№ 3038-ІV дозвільний документ, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст.ст. 1, 7 та 8 Закону України Про архітектурну діяльність№ 687-ХІV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності№ 3038-ІV, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст.ст. 27, 30 зазначеного Закону. В ході розгляду справи судом встановлено, що нерухоме майно збудоване на земельній ділянці (з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства), яка належить позивачці на праві приватної власності за наявності дозволу на проведення будівельних робіт та затвердженого проекту. Судом не встановлено істотних порушень будівельних норм і правил як у самому проекті та і у будівництві, що можуть загрожувати життю і здоровю людини. Про відсутність істотних порушень вказаних норм і правил свідчить також відсутність будь-яких рішень або приписів спеціально уповноваженого органу про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що збудоване позивачкою нерухоме майно за наведених обставин не можна визнати самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України, а введення його в експлуатацію та оформлення права власності має відбуватись у встановленому законом порядку уповноваженими державними органами поза межами судового розгляду з накладенням, за необхідності, відповідного адміністративного стягнення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed