Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-07 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] загальною площею 58,7 кв. м. шляхом її продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Позивачем всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселення Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входить питання реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року сумі 74711,56 доларів США, що на момент подачі позову до суду становило 596198,4 гривень, виселення відповідача та всіх осіб, які зареєстровані та проживають у квартирі та стягнення судових витрат по справі. Позов мотивовано тим, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», який перейменовано у ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір № МКV0GK0000000002, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 52290 доларів США, а остання взяла на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік у строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позичальник зобов'язався щомісячно надавати банку грошові кошти ( щомісячний платіж ) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 52290 Доларів США а відповідач в порушення умов кредитного договору свої зобов'язання виконав частково. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач станом на 07.03.2012 року має заборгованість - 74711,56 доларів США , що за курсом 7.98 відповідно до службового розпорядження НБУ складає 596198,4 грн., яка складається з 43245,48 доларів США - заборгованість за кредитом, 16249,47 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 428,49 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, 11200 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 31,3 доларів США - штрафу - фіксована частина та 3556,2 доларів США - штраф процентна складова. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 16.04.2008 року, відповідно до якого Відповідач надав в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 14.04.2008 року загальною площею 58,7 кв. м. Заставна вартість предмету іпотеки на момент укладання договору встановлена сторонами у 303000 гривень. Обґрунтовує позовні вимоги також тим, що згідно ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку у разі невиконання боржником зобов'язань іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотеко держателя вправі вирішити питання що до виселення його мешканців, а також посилається на вимоги ч. 1 ст. 40 вищеназваного Закону що при зверненні стягнення на житловий будинок наявна підстава для виселення всіх мешканців. Представник позивача Софілканич Д. Д. повністю підтримав фактичні обставини та вимоги позову і просив їх задовольнити позов на підставі повідомлених обставин та поданих на їх підтвердження доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явились, однак їх інтереси в засіданні представляв [PERSON], повноваження якого підтверджено довіреністю. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, розірвання кредитного договору та іпотечного договору з застосуванням правових наслідків недійсності окремих пунктів кредитного договору. Свої позовні вимоги ним мотивовано тим, що 16 квітня 2008 року нею було отримано у позивача споживчий кредит в сумі 43290 доларів США, з яких 42000 для придбання нерухомості - квартири, 840 - доларів на оплату винагороди за надання фінансового інструменту в момент надання кредиту, 240 доларів - страхування майна, 210 доларів на особисте страхування, однак в позовній заяві суму отриманого кредиту визначено в 52290 доларів США, що не є вірним та спростовується розрахунком до позову, поданого позивачем, де сума кредиту визначена у 43290 доларів США. При попередній домовленості з представниками банку ними було узгоджено видачу кредиту в сумі 200 000 гривень на придбання квартири зі сплатою відсотків за користування кредиту - 25% річних. Однак, 16.04.2008 року, в день підписання договору її було повідомлено про відсутність гривні в банку та запропоновано отримати кредит у доларах США. Оскільки нею вже було здійснено домовленість з попереднім власником квартири про суму та порядок оплати за придбання квартири, а також оформлено у нотаріуса договір купівлі - продажу 14.04.2008 року, тобто за два дні до підписання кредитного договору, де також здійснено витрати на оформлення, то вибору у неї не було і змушена була погодитись на отримання кредиту у валюті. Формування тексту кредитного договору здійснювалось позивачем на підставі поданих нею даних. При ознайомленні з умовами кредитного договору, договору іпотеки та поруки нею ставилось на увагу банку про те, що їй необхідний кредит у сумі 200 000 гривень, а не у валюті. На вимогу порахувати сукупну вартість кредиту та визначити суму, яка нею буде витрачена на сплату кредиту їй було надано розрахунок загальної вартості кредиту в якому зазначено суму надання кредиту в розмірі 42 000 доларів США, також було повідомлено, що сума 9000 доларів США в кредитному договорі є умовною. Їй було прораховано суму зі сплатою 12 відсотків річних і така сума її влаштувала, тому було підписано кредитний договір. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що перед підписанням кредитного договору нею ставилось питання про сплату за управління кредитом та просила визначити суму, яку буде сплачено протягом дії кредитного договору, однак працівниками банку їй було повідомлено, що вирахувати дану суму не можливо, так як при сплаті по кредиту дана сума постійно змінюватиметься. При наданні їй розрахунку загальної вартості кредиту в ньому не було відображено ні сплати щомісячної комісії ні суми резервування ресурсів, а тільки зазначено 0,48 % річних від суми резервування, не зазначено які суми на які платежі спрямовуватимуться з суми щомісячного платежу у 496,52 доларів США. Хоча в кредитному договорі зазначена сума сплати за користування кредитом у 12% річних, в розрахунку загальної вартості кредиту дана сума відображається у 12,59% ., тоді як 12% + 0,48% = 12,48%. Та посилається на порушення кредитором частини 2 п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів " , яким передбачено що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 даного Закону. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідно до колонки 16 розрахунку заборгованості, наданої позивачем, банком здійснено стягнення з неї при сплаті ануїтетного щомісячного платежу 330,56 доларів США як комісії та при визначенні заборгованості по кредиту визначено заборгованість по комісії в сумі 428,49 доларів США. Однак сплата комісії жодним пунктом кредитного договору не передбачена та посилається на частину 2 п. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів ", якою передбачено, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Таким чином посилається на безпідставність визначення заборгованості по комісії в сумі 428,49 доларів США, а стягнута сума 330,56 доларів як сплата комісії підлягає поверненню та просить суд врахувати, що у випадку зарахування даної суми щомісячно на погашення кредиту змінилась би сума заборгованості по основним платежам - тілу кредиту та відсоткам, а також не нараховувалась би пеня. В обґрунтування безпідставності нарахування заборгованості по комісії та стягнутих платежів на сплату даного платежу посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808, якою визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Позивач за зустрічним позовом зазначає, що сплачені нею платежі як комісія, та нарахування заборгованості по даному платежу - це плата Позичальника за дії, які Банк здійснює на власну користь (управління кредитом здійснюється Банком з метою своєчасного та повного отримання доходів Банку у вигляді процентів за користування кредитними коштами). Також зазначає, що Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808 були затверджені Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказана постанова була прийнята з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації , відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування неправильності визначення заборгованості по кредитному договору зазначає, що позовною заявою визначено заборгованість по пені в сумі 11200 доларів США, що не відповідає вимогам п. 2 ст. 258 ЦК України, якою визначено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується що до стягнення неустойки ( штрафу, пені ) та позивач повинен був визначити пеню за 1 рік, а не за весь період, та посилається на п. 31 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року та положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", якими визначено, що позовна давність по споживчим кредитам повинна застосовуватись незалежно від заяви сторін у справі. Також вона обґрунтовує незаконність застосування до даних правовідносин штрафів, так як відповідно до п. 8.1 кредитного договору строк, на який їй надано кредит визначено до 14.04.2028 року, а банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то права на стягнення з неї штрафу не має та посилається на вимоги ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України якою передбачено що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання Отже вважає що право на застосування неустой1ки у вигляді штрафу можливе тільки по закінченню терміну дії кредитного договору. В обґрунтування позовної вимоги що до недійсності окремих пунктів договору зазначає, що відповідно до п. 8.1. Кредитного договору нею отримано кредит в сумі 52290 доларів США, що не відповідає дійсності, так як нею отримано кредит в сумі 43290 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості, який додано відповідачем за зустрічним позовом до матеріалів позову, У зв'язку з недійсністю визначеної в договорі суми 52290 доларів США дану умову кредитного договору вважає недійсною. Також обґрунтовує недійсність умови кредитного договору що до сплати банку винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, однак поняття резервування ресурсів у кредитному договорі не визначене. Тому вважає що даний пункт 8.1 кредитного договору в частині сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів є недійсним, так як він прямо суперечить ст. 11 Закону України про захист прав споживачів ", яким передбачено, що Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону та така умова договору про надання споживчого кредиту, є нікчемною, а також посилається на невідповідність даної умови кредитного договору "Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту , затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, яка зареєстрована у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. За №541/13808. В обґрунтування визнання кредитного договору недійсним позивач за зустрічним позовом зазначає, що при оформленні та наданні їй кредиту було порушено ряд її прав, що значно збільшили обсяг відповідальності по кредитному договору, а також збільшили обсяг зобов'язань по сплаті послуг за надання кредиту та посилається на порушення банком при укладанні договору п. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Зазначає порушення банком вимог ч. 5 ст. 11 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» посилаючись на несправедливість умов, зазначає що вони є нечіткими, з систематичним посиланням одного пункту договору на інший, що унеможливлює споживача фінансової послуги, який зазвичай не являється фахівцем у галузі права, повного та правильного тлумачення змісту кредитного договору і як приклад наводить, що для того, щоб визначити кількість платежів по кредиту необхідно переглянути 6 пунктів з посиланням одного на другий, посилається на несправедливість умов договору, нечесну підприємницьку практику яка включає в себе діяльність банку при складанні кредитного договору, що вводить споживача в оману та є агресивною по відношенню до позичальника. Також в обґрунтування позовної вимоги що до розірвання кредитного договору та договору іпотеки зазначає що відповідно до п. 8.1 Кредитного договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 1,00 відсоток на місяць, що дорівнює 12 відсоткам річних. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, вже з 21.10.2008 року, тобто через 6 місяців, відсоткову ставку без її згоди збільшено до 15,12% річних. Пунктом 2.3.1 Кредитного Договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки по кредиту при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, однак при цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки, однак таке повідомлення нею не отримувалось Також вважає що у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, а також введення в дію змін до ст. 1056-1 "Проценти за кредитним договором " . то після вступу в дію даного Закону банк повинен був привести відсоткову ставку у відповідність до умов кредитного договору. Таким чином позивач [PERSON] вважає що внаслідок істотного порушення стороною кредитного договору - кредитором умов кредитного договору шляхом незаконного збільшення відсоткової ставки, незаконного нарахування та стягнення комісії та винагород, а також істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні даного договору вважає, що кредитний договір підлягає розірванню. Такими істотними обставинами є, по перше той факт, що під час укладання договору а ні вона а ні кредитор не могли передбачати зростання у кінці 2008 року на початку 2009 року курсу долара по відношенню до гривні аж вдвічі. Являючись державним службовцем, отримувала заробітну плату в гривні та продовжувала її отримувати без підвищення аж до липня 2009 року, підвищення зарплати у липні 2009 року було незначним, та по відношенню до долара США, вартість якого становила біля 10 гривень до 1 долара, було мізерним. Зміна таких обставин зумовлена причинами які не залежали від неї, а виникли на рівні держави, та при всій турботливості та обачності не змогла б змінити курсу валют, або підвищити собі заробітну плату. Крім того, виконання договору порушує співвідношення її майнових інтересів. Не дивлячись на це, ще у 2010 та повторно у 2011 році вона зверталась у Виноградівське відділення банку з заявою про добровільну передачу предмета іпотеки в заклад банку, або надання дозволу на реалізацію квартири з метою повного погашення кредиту, однак їй було відмовлено. Четвертою обставиною зазначає той факт, що при розірванні кредитного договору не випливає, що ризик зміни обставин несе кредитор. Вона згідна сплатити зобов'язання, або передати в заклад банку предмет іпотеки, однак після перерахунку зобов'язань по кредиту у відповідності до умов договору, які не суперечать Закону. Крім того, нею отримано в кредит 42 000 доларів США, та банком самостійно було знято 1290 доларів, а саме 840 доларів на власну користь та для перерахування страховим компаніям - 450 доларів, хоча квитанцій на перерахування даних сум їй не надавалось. На момент отримання кредиту сума в гривні становила 218614,5 гривень, по курсу 5,05 за 1 долар. На даний час нею сплачено по кредитному договору 10136 доларів США, що становить 70871 грн. та підтверджується квитанціями про сплату. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що відповідно до п. 2. договору іпотеки зазначено, що вона зобов'язана повернути банку - Іпотекодержателю - кредит у розмірі 52290 доларів США. Однак такої суми кредиту нею не отримувалось, що підтверджується самим позивачем у поданому до позову розрахунку. Таким чином в даному пункті договору іпотеки значаться відомості, які не відповідають дійсності та оскільки весь договір іпотеки складений в забезпечення саме суми 52290 доларів США, то вважає його таким що підлягає розірванню внаслідок істотного порушення стороною договору та істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Таким чином вона згідна виконати всі зобов'язання за кредитним договором у випадку здійснення перерахунку відповідно до Закону та обставин наведених вище та просить суд застосувати спеціальну позовну давність що до стягнення пені в межах одного року. Суд констатує, що встановлені фактичні обставини справи, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та Законом України "Про захист прав споживачів " , Законом України « Про іпотеку» , Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, та зустрічні позовні вимоги до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що згідно кредитного договору № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року Закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» було надано кредит у сумі 43290 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити банку відсотки за користування кредитом з розрахунку 12 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 14.04.2028 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором що до погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів позивачем укладено з відповідачем [PERSON] договір іпотеки, відповідно до якого передано в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,7 кв. м., житловою площею 42,4 кв. м.,, обумовленою вартістю на момент укладання договору 303000 гривень. Належними доказами встановлено, що за кредитним договором № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року банком надано [PERSON] кредит в розмірі 43290 доларів США, що підтверджується розрахунком, доданим позивачем до позову, відповідно до якого початковою сумою визначено саме 43290 доларів США. Підтвердження що до надання іншої суми по кредитному договору судом не добуто. Однак при настанні чергових строків погашення кредиту позичальник свої зобов'язання перед Банком не виконав, в строки, визначені договором, кошти не повернув. Відповідно до позову заборгованість за кредитним договором відповідача [PERSON] станом на 07.03.2012 року становить 74711,56 доларів США яка складається з 43245,48 доларів США - заборгованості за кредитом, 16249,47 доларів США заборгованості за процентами, 428,49 доларів США заборгованості по комісії, 11200,62 доларів США - пені та штрафів в сумі 31,3 доларів США - фіксована частина та 3556,2 - процентної складової. Однак визначені позивачем суми заборгованості по кредитному договору не знайшли свого підтвердження та не відповідають дійсності. Так, відповідно до п. 8.1 Кредитного договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 1,00 відсоток на місяць, що відповідає 12 відсоткам річних. Пунктом 2.3.1 Кредитного Договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки по кредиту при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Однак при цьому Банк повинен надіслати Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Відомостей про надсилання повідомлення Позичальнику про зміну відсоткової ставки та про отримання його Позичальником відсутні і така обставина встановлена судом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів " передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, вже з 21.10.2008 року, тобто через 6 місяців, після видачі кредиту, відсоткову ставку без згоди Позичальника було збільшено до 15,12 річних. Отже законність підняття відсоткової ставки позивачем не підтверджена, та як наслідок, визначена в сумі 16249,47 доларів США не вважається доведеною. Відповідно до колонки 16 розрахунку заборгованості, наданої позивачем, банком здійснено стягнення з Відповідача [PERSON] при сплаті ануїтетного щомісячного платежу 330,56 доларів США як комісії. Також однією з сум при визначенні заборгованості по кредиту є заборгованість по комісії в сумі 428,49 доларів США. Дослідивши кредитний договір № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року судом не встановлено обумовленості сторонами сплати такого виду платежу, як комісія . Частиною 2 п. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів " передбачено: "Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. " Відповідно до Положення «Про кредитування», затвердженим постановою Правління Національного Банку України № 276 від 28 вересня 1995 року, кредитні взаємовідносини між банком та суб'єктом підприємницької діяльності регламентується на підставі кредитних договорів, що укладаються між кредитором і позичальником тільки у письмовій формі, які визначають взаємні зобов'язання та відповідальність сторін і не можуть змінюватись в односторонньому порядку без згоди обох сторін. Пунктом 8.1 кредитного договору № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року встановлено винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів. Однак дослідивши кредитний договір судом визначення поняття резервування ресурсів у кредитному договорі не встановлено тому не може визнати її в даному конкретному випадку як фінансову послугу. Пунктом 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів " передбачає що Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною . З метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації , відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 47, 49 та 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 10.05.2007 року за №168, зареєстровану у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р. за №541/13808 якою затверджено «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» згідно п. 3.6 яких Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Управління кредитом здійснюється Банком з метою своєчасного та повного отримання доходів Банку у вигляді процентів за користування кредитними коштами. Таким чином визначена Позивачем сума 428,49 доларів США як заборгованість по комісії є безпідставною, а сплачена Відповідачем сума 330,56 доларів США, та зарахована на сплату комісії підлягає поверненню, або зарахуванню в оплату інших платежів відповідно до черговості. Також, суд приходить до висновку, що встановлена в п. 8.1 Кредитного договору винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів не є послугою, договором її визначення не розтлумачено, тому її нарахування, а також стягнення з Відповідача є безпідставною. Положенням «Про кредитування», затвердженим постановою Правління Національного Банку України №276 від 28 вересня 1995 року встановлено, що умови кредитного договору повинні бути чіткими, зрозумілими. Чітке визначення умов кредитного договору дозволяє забезпечити ефективну взаємовигідну для банку і позичальника реалізацію прав на всіх стадіях кредитних відносин. Правильно складений кредитний договір служить для захисту інтересів як банку, так і клієнта-позичальника. Для цього необхідно, щоб кожний пункт кредитного договору був конкретним, чітко сформованим і не допускав різного його тлумачення. Відповідно до п. 8 Кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду в розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів. Сума зарезервованих ресурсів договором не визначена, в рпозрахунку загальної вартості кредиту не відображена. В відповідності до п.2 Правил, що затверджені Постановою НБУ від 18.06.2008 року №171: " Банк зобов'язаний резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту (позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції. ". Однак, як встановлено судом Відповідач [PERSON] не являється нерезидентом, так як постійно проживає на території України. Даних про видачу Позивачем Відповідачу кредитних коштів, залучених від нерезидента а також про передачу резерву в розмірі 20 відсотків до НБУ судом не встановлено. Таким чином суд приходить до висновку, що дана умова кредитного договору є недійсною, а грошові кошти, сплачені позивачем на даний вид платежу підлягають поверненню. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу " Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання" . Позовом визначено заборгованість по пені в сумі 11200,62 доларів США. Однак в розрахунку нарахування пені дана сума станом на момент подачі позову визнавчена як 11209,26 доларів США. Вимогами п. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується що до стягнення неустойки ( штрафу, пені) . Відповідно до п. 31 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року та положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" позовна давність по споживчим кредитам повинна застосовуватись незалежно від заяви кредитора. Таким чином Позивач має право на задоволення своїх вимог що до стягнення пені в межах одного року. Однак враховуючи безпідставність нарахування та стягнення Кредитором з Позичальника комісії, яка не визначена умовами Договору, та неправомірність нарахування та стягнення винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, а також неправильного, з підвищенням поза рамками та умовами Закону та Договору, нарахування та стягнення коштів по відсоткам, то визначена Позивачем заборгованість по тілу кредиту та відсоткам не може бути прийнята судом як доведену належними доказами, не може бути визначена судом у зв'язку з необхідністю повного, з моменту видачі кредиту, перерахування кредитних зобов'язань [PERSON] перед ПАТ КБ "Приватбанк". Суд зазначає, що для визначення належної заборгованості Позичальника перед Кредитором Позивачу необхідно здійснити перерахування кредитних зобов'язаннь Позичальника з урахуванням всіх обставин та доводів, викладених у даному рішенні. З урахуванням вищенаведеного визначена Позивачем пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань не може являтись підставною, а за відсутності доказів доказів правомірності визначення сум боргу по тілу кредиту та відсоткам, суд не має можливості її визначення. Враховуючи часткове визнання позову Відповідачем [PERSON] та її згодою на звернення стягнення на предмет іпотеки суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКV0G0000000002 від 16.04.2008 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] загальною площею 58,7 кв. м. шляхом її продажу Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" , м. Дніпропетровськ вул. Набережна Перемоги,50 код ЄДРПОУ 14360570 з укладанням від імені Відповідача договору купівлі - продажу будь яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" всіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV від 05.06.2003 року із змінами та доповненнями у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи з п. 1.3.1 договору між сторонами про іпотеку вартість предмету іпотеки встановлена в сумі 303000 грн. Тому продажна ціна не може бути нижче зазначеної суми. Позовна вимога що до виселення Відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі, яка є предметом іпотеки, то дана позовна вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що Відповідач [PERSON] та її сім'я проживають та зареєстровані в [ADDRESS]. Доказів про проживання та реєстрацію інших осіб в квартирі яка є предметом іпотеки, позивачем не надано і такі під час розгляду справи не встановлені. Крім того, у відповідності до вимог ст. 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців предмету іпотеки відбувається у разі відмови добровільно звільнити житловий будинок ( квартиру ) у встановлений сторонами строк, або протягом місяця з дня отримання вимоги про виселення. Доказів про надсилання або вручення Відповідачу такої вимоги або погодження строків виселення сторонами в суді не встановлено. Також позивачем не визначено порядок здійснення зняття з реєстраційного обліку чи суд повинен зобов'язати Відповідача знятись з обліку чи примусово відділом міграційної служби. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ "Приватбанк" то суд приходить до висновку, що він підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що п. 8.1 Кредитного договору № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року в частині визначення суми отриманого кредиту 52290 доларів США та в частині сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів суперечать вимогам Закону та доказам, встановленим під час розгляду справи. Представником Відповідача за зустрічним позовом не надано доказів та не доведено отримання кредиту [PERSON] в сумі 52290 доларів США, а також не доведено законності визначення в п. 8.1 Кредитного договору сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів. Доводи Позивача за зустрічним позовом в цій частині є підставними та грунтуються на доказах та Законі. Враховуючи обставини викладені в даному рішенні вище, суд констатує, що позовна вимога Позивача за зустрічним позовом що до визнання недійсним п. 8.1 Кредитного договору № МКV0GK0000000002 від 16 квітня 2008 року в частині визначення суми отриманого кредиту 52290 доларів США та в частині сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів є підставною та підлягає до задоволення. Згідно ст. 217 ЦК України "Правові наслідки недійсності окремих частин правочину " - недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Пунктом. 8.1 Кредитного договору встановлено відсоткову ставку в розмірі 1,00 відсоток на місяць, що дорівнює 12 відсоткам річних. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, з 21.10.2008 року, тобто через 6 місяців, відсоткову ставку без її згоди збільшено до 15,12% річних. Пунктом 2.3.1 Кредитного Договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки по кредиту при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, однак при цьому Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Доказів надіслання Кредитором та отримання Позичальником такого повідомлення судом не добуто. Таким чином законність підняття відсоткової ставки в односторонньому порядку Кредитором Відповідачем за зустрічним позовом не доведено. Крім того, судом встановлено істотні порушення стороною кредитного договору - кредитором умов кредитного договору шляхом незаконного збільшення відсоткової ставки, незаконного нарахування та стягнення комісії та винагород, а також істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні даного договору, подання Позичальнику розрахунку загальної вартості кредиту, який повністю суперечить графіку погашення кредиту, тому вважає, що кредитний договір підлягає розірванню. Такими істотними обставинами є, по перше той факт, що під час укладання договору сторони не могли передбачати значного зростання у кінці 2008 року на початку 2009 року курсу долара по відношенню до гривні. Зміна таких обставин зумовлена причинами які не залежали від Позичальника, а виникли на рівні держави, та при всій турботливості та обачності Позичальник не змогла б змінити курсу валют. Виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів Позичальника. У 2010 та повторно у 2011 році Позичальник зверталась у Виноградівське відділення банку з заявою про добровільну передачу предмета іпотеки в заклад банку, або надання дозволу на реалізацію квартири з метою повного погашення кредиту, однак їй було відмовлено. Ця обставину Представником Відповідача за зустрічним позовом підтверджено. Четвертою обставиною є той факт, що при розірванні кредитного договору ризик зміни обставин понесе кредитор. На момент звернення до суду Позичальником сплачено по кредитному договору 10136 доларів США. Крім того, Кредитор задовольняє свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та після його реалізації скористатись правами, визначеними цивільним законодавством після проведення перерахунку по кредитним зобов'язанням. Крім того в судовому засіданні достовірно встановлено, та не оспорюється сторонами, що 16 квітня 2008 року [PERSON] було отримано у позивача споживчий кредит для купівлі житла. Формування тексту кредитного договору здійснювалось Кредитором на підставі поданих Позичальником даних. При ознайомленні з умовами кредитного договору, договору іпотеки та поруки Позичальник наголошував про необхідність отримання кредиту у національній валюті, та на її вимогу Кредитором було надано розрахунок загальної вартості кредиту в якому зазначено суму надання кредиту в розмірі 42 000 доларів США зі сплатою 12 відсотків річних. Загальна сума процентів та винагород визначена в розрахунку вартості кредиту становить 75874,8 доларів США. Таким чином загальна вартість кредиту визначена у 117874,8 доларів США. Графіком погашення кредиту суму кредиту визначено у 43290 доларів США, суму відсотків визначено у 76221,81 доларів США, при чому в дану суму входить і винагорода за резервування ресурсів. В розрахунку загальної вартості кредиту не відображено сплати щомісячної комісії та суми резервування ресурсів, а тільки зазначено 0,48 % річних від суми резервування, не зазначено які суми на які платежі спрямовуватимуться з суми щомісячного платежу у 496,52 доларів США. Хоча в кредитному договорі зазначена сума сплати за користування кредитом у 12% річних, в розрахунку дана сума відображається у 12,59% , що суперечить Кредитному договору. Дані обставини відповідачем за зустрічним позовом в судовому засіданні не спростовані. Суд зазначає, що при наданні кредиту було порушено права Позичальника, що значно збільшили обсяг відповідальності по кредитному договору, а також збільшили обсяг зобов'язань по сплаті послуг за надання йому кредиту. Згідно п. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови. Так, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Суд зазначає, що умови кредитного договору є нечіткими, з систематичним посиланням одного пункту договору на інший, що унеможливлює споживача фінансової послуги, який зазвичай не являється фахівцем у галузі права, повного та правильного тлумачення змісту кредитного договору. Так, для визначення кількості платежів по кредиту необхідно переглянути 6 пунктів з посиланням одного на другий. Дослідивши Кредитний договір № МКV0GK0000000002 від 16.04.2008 року, договір іпотеки від 16.04.2008 року та під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження факти несправедливого поділу прав та обов'язків в умовах кредитного договору. Встановлено, що на Позичальника повністю віднесено всі витрати по девальвації гривні і зростанню курсу валют, покладено обов'язків, які визначаються у 12 пунктах розділу 2.2. Договору, а також наділено правами, які визначено 5 пунктами розділу 2.4 Договору, а саме сплачувати по кредиту та здійснити дострокове погашення кредиту та клопотати про перенос платежу у випадку труднощів. Права Кредитора визначені 14 пунктами розділу 2.3 Договору. Відповідальність банка за порушення умов кредитного договору не передбачена зовсім. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ст. 652 Цивільного Кодексу "Зміна або розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин" передбачається чотири умови для розірвання судом кредитного договору, а саме : 1. У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. 2. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження факти істотного порушення стороною кредитного договору - Кредитором - умов кредитного договору шляхом незаконного збільшення відсоткової ставки, незаконного нарахування та стягнення комісії та винагород, а також істотної зміни обставин, якими керувалися сторони при укладенні даного договору . Таким чином позовна вимога, що до розірвання кредитного договору № МКV0GK0000000002 від 16.04.2008 року підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги за зустрічним позовом що до визнання недійсним п. 1.3.2 Кредитного договору то вона не може підлягати до задоволення, так як такий пункт в кредитному договорі не існує. Позовна вимога позивача за зустрічним позовом що до розірвання договору іпотеки від 16.04.2008 року не підлягає до задоволення, оскільки під час судового розгляду справи представник позивача визнав позовну вимогу що до звернення стягнення на предмет іпотеки і таким чином визнав його дію в тому числі і під час здійснення процедури звернення стягнення та реалізації предмету іпотеки. Однак суд зазначає, що зазначений в п. 2 Договору іпотеки розмір кредиту, який підлягає поверненню в сумі 52290 доларів США не відповідає встановленим в суді обставинам та підлягає перегляду сторонами. У зв'язку з визнанням судом недісності п. 8.1 Кредитного договору в частині визначення суми отриманого кредиту розмірі 52290 доларів США, а встановлено отримання Позичальником кредиту в сумі 43290 доларів США, що підтверджено належними доказами, то даний пункт Договору підлягає зміні з відображенням суми фактично отриманого кредиту. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати і у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вартість предмета іпотеки встановлена сторонами у розмірі 303000 гривень, та враховуючи підтверджені витрати по сплаті судового збору , то суд приходить до висновку, що вони підлягають до задоволення в повному обсязі в сумі 3 326 грн. 30 коп. .

Outcome: partial