Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-09 00:00:00

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 32 077 грн. 80 коп. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] 02.06.2008 року було укладено договір про видачу та використання кредитних карток №VС5372, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 20 000 гривень, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась погасити кредит, сплатити за його користування проценти у розмірі 28,8% річних, з 03.07.2008 року ставку було підвищено до 34,00%. Позивач виконав умови вказаного договору та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується заявою-підтвердженням про відкриття карткового рахунку від 02.06.2008 року. Разом з тим, відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує і станом на 15.08.2012 року заборгувала позивачу кошти у сумі 32 077 грн. 80 коп. Представник позивача у судове засідання не зявилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] 02.06.2008 року було укладено договір про видачу та використання кредитних карток №VС5372, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 20 000 гривень, а відповідач у свою чергу зобов"язувалась погасити кредит, сплатити за його користування проценти у розмірі 28,8% річних, з 03.07.2008 року ставку було підвищено до 34,00% (а.с.5-15). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав умови згаданого кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] у кредит грошові кошти у сумі 20 000 гривень, що підтверджується заявою-підтвердженням про відкриття карткового рахунку (а.с.19). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, у звязку з чим станом на 15 серпня 2012 року заборгувала позивачу кошти у сумі 32 077 грн. 80 коп., що складається із простроченої заборгованості по кредиту у сумі 19 453 грн. 29 коп., заборгованості по відсотках у сумі 12 211 грн. 96 коп., заборгованості за користування карткою у сумі 412 грн. 55 коп. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобовязання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст.615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст.625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позика частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. та сплати процентів, належних йому відповідно до кредитного договору. Таким чином, з умов укладеного між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] договору про видачу та використання кредитних карток №VС5372 та зі змісту наведених правових норм вбачається, що вимоги позивача заявлені відповідно до чинного законодавства та є обґрунтованими. Судом встановлено, що відповідач своїх зобовязань за кредитним договором щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та плати за обслуговування не виконала і станом на 15 серпня 2012 року заборгувала позивачу кошти у сумі 32 077 грн. 80 коп. Наявність вказаної заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с.17-18), який перевірено судом. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved