Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-31 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки - [PERSON], Орган опіки та піклування Броварської міської ради про визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири № 67, що розташована за адресою: вул.Короленка, 64-а в м.Броварах Київської області, в частині покупця, який укладений між [PERSON] та [PERSON] 27 вересня 1997 року, посвідчений нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3649. Свій позов обґрунтовує тим, що 27 вересня 2012 року між [PERSON] та сином позивача, [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 3649, відповідно до якого [PERSON] набув у власність нерухоме майно, а саме: квартиру № 67, за адресою: м. Бровари, вул. Короленко, 64- а. [PERSON] як стверджує позивач в тексті позовної заяви, оскільки кошти для купівлі вищевказаної квартири синові надав він, а тому саме [PERSON] є власником квартири. 10 листопада 2011 року [PERSON] помер. Причиною звернення позивача до суду є та обставина, що протягом свого проживання у вищезазначеній квартирі [PERSON] не сплачував необхідні комунальні платежі, в звязку з чим є декілька судових рішень про примусове стягнення боргу, а вирішення даного питання направлено до виконавчої служби. Так як власник даної квартири, помер, то сплатити вказану суму заборгованості фактично немає кому і в такому разі існує реальна загроза відчуження такого майна. Крім того позивач стверджує, що дійсним покупцем даної квартири являється він, так як його власні кошти були витрачені на її придбання, а тому у разі відчуження даної квартири будуть порушені його права як власника. В звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, додаткового пояснив, що договір купівлі-продажу вищевказаної квартири оформлений на імя його нині покійного сина лише з тієї причини, що на момент підписання договору в приміщенні нотаріальної контори [PERSON] не мав при собі паспорта громадянина України, а так як його син [PERSON] був на той час повнолітнім та мав при собі паспорт, саме він і підписав всі необхідні документи. Останній на момент придбання квартири був студентом, тому коштів для її придбання в нього бути не могло. Так як згоди по всіх істотних умовах договору з продавцем було досягнуто саме позивачем, зобовязання за договором виконував саме [PERSON], тому позивач вважає, що в даному разі був укладений удаваний правочин в частині покупця. Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримала в повному обсязі, крім того просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом з тих підстав, що з моменту укладення вищезазначеного правочинуТюрін В.І. вважав себе повноправним власником спірної квартири, самостійно розпоряджався та користувався нею на власний розсуд, лише з його дозволу в даній квартирі оселився син [PERSON] з дружиною [PERSON] Після смерті [PERSON] лише на початку 2012 року позивач дізнався про порушення його прав як власника, а саме про необхідність отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру після померлого, яку вважав власною. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях в частині вирішення спору поклалась на розсуд суду, пояснила, що дійсно в 1997 році укладала договір купівлі- продажу спірної квартири, попередньо про її продаж домовлялась з [PERSON], але договір купівлі- продажу укладала з його сином [PERSON], з яких причин не знає. Грошові кошти за квартиру їй передавав [PERSON], але чи були це його особисті кошти, чи вони належали синові [PERSON], їй невідомо. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що власником квартири був її чоловік, на момент купівлі- продажу квартири [PERSON] був оформлений як приватний підприємець, займався підприємницькою діяльністю, мав самостійний дохід, був абсолютно не бідною людиною та залишив спадок, а також додала, що вона з чоловіком та донькою тривалий час проживали в квартирі до смерті [PERSON], але спору за квартиру в позивача за життя сина не виникало. Представник третьої особи [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити, пояснила, що з дня укладення договору купівлі- продажу квартири до моменту звернення позивача до суду пройшло 15 років, але з позовом [PERSON] до суду звернувся лише після смерті сина [PERSON], як головного свідка та власника квартири. Крім того зазначила, що позивач вводить суд в оману, стерджуючи про те, що останній в день укладення оскаржуваного договору забув паспорт, тому договір оформили на його сина, наголосила на тому, що оскільки процедура оформлення є довготривалою позивач, маючи намір придбати собі квартиру, мав змогу зїздити за паспортом. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Броварської міської ради в судовому засіданні 02 жовтня 2012 року позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, в судове засідання 01 листопада 2012 року не зявився, про судовий розгляд повідомлявся належним чином. Допитані в судовому засіданні свідки на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що їм відомо про те, що спірну квартиру придбав за свої власні кошти позивач з його ж слів. Свідки на стороні позивача [PERSON], [PERSON] пояснили, що 1997 році виконували ремонтні роботи в спірній квартирі, наймав їх та розраховувався з ними за виконану роботу позивач [PERSON]. В.І. Свідок [PERSON] ( син позивача), допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що спірну квартиру придбавав його батько [PERSON], в [PERSON] грошових коштів для її придбання на той час не було, оскільки останній на той момент ще навчався, але свідок не заперечував що його брат [PERSON] займався підприємницькою діяльністю. Суд вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, третьої особи, її представника, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, \~всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи 27 вересня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири № 67 за адресою: вул.Короленка, 64-а в м.Броварах Київської області, посвідчений нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3649. 23 квітня 2004 року [PERSON] уклав шлюб зі [PERSON] , в якому 24 червня 2004 року народилася донька [PERSON]. 10 листопада 2011 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ОК № 226831 від 10 листопада 2011 року. На момент укладення оскаржуваного договору купівлі- продажу діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року, відповідно ст. 71 якого загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), становив три роки. Згідно ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Суд критично оцінює посилання позивача та його представника в частині того, що [PERSON] стало відомо про порушення свого майнового права лише на початку 2012 року при оформленні права на спадщину після померлого [PERSON], адже позивач 27 вересня 1997 року був присутній при оформленні оскаржуваного правочину в приміщенні нотаріальної контори, тому йому достовірно було відомо про те, що покупцем за даним договором купівлі- продажу є саме його син [PERSON] Згідно ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. За ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що позивач, будучи обізнаним про вищевказану обставину, протягом пятнадцяти років з моменту укладення правочину не звертався до суду за захистом свого, нібито, порушеного права як власника майна, та не обґрунтував суду поважності причин такого не звернення в межах загального строку давності, що передбачений цивільним законодавством, яке діяло на той час, тому суд приходить висновку, що позивач не мав поважних причин, які унеможливлювали його звернення до суду з даним позовом раніше. Судом встановлено, що даний спір виник після смерті [PERSON] на грунті того, що дружина померлого в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка в тому числі і спірної квартири. Позовні вимоги [PERSON] грунтуються на тому, що його син [PERSON] не сплачував грошові кошти за купівлю спірної квартири, тому що навчався та не мав власного доходу, і не приймав вказану квартиру особисто, а тому дана угода, на думку, позивача є недійсною. Відповідно ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Будь яких доказів того, що оскаржувана угода не відповідає вимогам закону, а також доказів того, що [PERSON] не сплачував власні кошти за придбання квартири позивачем суду не надано. Натомість судом встановлено, що [PERSON] в 1996 році був зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію серії В01 № 074228, та займався підприємницькою діяльністю шляхом реалізації продуктів харчування, а отже мав самостійний дохід, що також підтверджується відомостями в спадковій справі до майна померлого [PERSON], відповідно яких грошові суми, які тримав на банківських рахунках померлий є значними. Суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON], [PERSON], оскільки останні особисто не були присутні під час укладення оскаржуваного договору купівлі- продажу та як вбачається з їх свідчень, про дані обставини їм стало відомо зі слів позивача. Пояснення свідка [PERSON], який є молодшим сином позивача, суд не може взяти до уваги, так як останній є особисто зацікавленим у вирішенні справи на користь позивача. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON] не є суттєвими для вирішення спору, так як та обставина, що [PERSON] розраховувався з ними за виконані ремонтні роботи в квартирі не є свідченням того, що саме позивач за власні кошти придбавав спірну квартиру. Як встановлено судом в ході розгляду справи [PERSON] на момент смерті проживав та був зареєстрований у вищевказаній квартирі, разом з ним проживали його дружина [PERSON] та донька [PERSON] , що вкотре спростовує твердження позивача в частині того, що його син не приймав квартиру та фактично нею не користувався. Відповідно ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Ні при подачі позову до суду, ні в ході розгляду справи позивачем не надано суду доказів того, що оскаржуваний договір купівлі- продажу є удаваним та укладений з метою приховати іншу угоду. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом без поважних причин, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed