Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-21 00:00:00

Позивачі звернулась до суду з позовною заявою, в якій посилаючись на ухилення відповідача від виконання судових рішень, неможливість проїзду до власної земельної ділянки через встановлення відповідачем огорожі, просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належною відповідачеві на праві власності земельною ділянкою на умовах сервітуту, розташованою по вул.Центральній, 33 в с.Креничі Обухівського району Київської області, зобовязавши його виділити для цього дорогу шириною 2,5 м довжиною 40 м загальною площею 0,01 га та за власний рахунок знести огорожу, що зведена ним на наявному та раніше існуючому проїзду, який веде до належної позивачеві на праві власності земельної ділянки по вул.Центральній, 37-а в с.Креничі Обухівського району Київської області. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що збудована відповідачем огорожа перешкоджає позивачеві користуватись власною земельною ділянкою, іншого проїзду немає, судом встановлено право сервітуту позивача щодо проїзду, який включений до державного акту відповідача. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на те, що відповідач отримав державний акт на спірну ділянку, між ділянками є вільне місце, вони не суміжні, проїзду в генплані села немає. Представник третьої особи [PERSON] позову підтримав, посилаючись на помилкову приватизацію проїзду, відсутність іншого проїзду до земельної ділянки позивача. Вислухавши позивача, представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачеві [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,15 га по вул.Центральній, 37-а в с.Креничі Обухівського району Київської області, що підтверджується державним актом, судовими рішеннями, довідками сільради та іншими матеріалами справи. На вказаній земельній ділянці розташовано належний позивачеві житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідачеві [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,5311 га по вул.Центральній, 33 в с.Креничі Обухівського району Київської області, що підтверджується судовими рішеннями, довідками сільради та іншими матеріалами справи. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Сторони мають чинні правовстановлюючі документи на землю, їх право власності належно зареєстровано. Взаємне розташування належних сторонам земельних ділянок, місцезнаходження проїзду до земельної ділянки позивача від вулиці Центральної в с.Креничі зафіксоване схемами, викопіюваннями, фотознімками, актом перевірки вимог земельного законодавства та іншими доказами. Відповідно до ч.1 ст.100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут) Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 червня 2012 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, позов [PERSON] задоволено, встановлено земельний сервітут на умовах безоплатності на право проїзду на транспортному засобі через земельну ділянку по вул. Центральній, 33 в с.Креничі Обухівського району Київської області, яка належить [PERSON] шляхом виділення для цього дороги шириною 2,5 м довжиною 40 м. загальною площею 0,01 га, що підтверджується копіями судових рішень. Таким чином, право користування спірною частиною земельної ділянки на умовах сервітуту набуто позивачем відповідно до чинного законодавства на підставі чинного судового рішення, тому підлягає судовому захисту. Проїзд до ділянки позивача загороджено зведеною відповідачем металевою огорожею, що підтверджується актом комісії з питань земельних відносин Підгірцівської сільської ради, фотознімками та іншими матеіралами справи. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Оскільки відповідач безпідставно перешкоджає позивачеві реалізації права користування земельною ділянкою на умовах сервітуту, таке порушення прав позивача слід усунути шляхом покладення на відповідача в судовому порядку обовязку виділити дорогу в межах, встановлених судовим рішенням, та знести збудовану ним огорожу, яка перешкоджає проїзду. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві та матеріалах справи, а обраний позивачам спосіб захисту порушених відповідачем прав є правомірним. Однак визначаючи конкретний спосіб реалізації захисту прав позивача, суд приймає до уваги приписи ч.4 ст.101 ЗК України, яка передбачає, що власник земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту. Враховуючи викладене, суд вважає недоведеними і необгрунтованими позовні вимоги в частині визначення обовязку відповідача за власний рахунок знести огорожу, оскільки такий обовязок власника не визначений чинним законодавством. При цьому в іншій частині позовні вимоги та обраний позивачем спосіб захисту грунтуються на законі. Заперечення відповідача не знайшли підтвердження під час судового розгляду та спростовуються зібраними по справі доказами. Посилання на відсутність реєстрації земельного сервітуту суд не приймає до уваги, оскільки встановлення сервітуту судом не підпадає під дію ч.2 ст.100 ЗК України. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в повному обсязі.

Outcome: partial