Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-03 00:00:00

11.06.2009 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Одеська залізниця»(далі по тексту - Одеська залізниця) про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 11.06.2006 року о 19.15 годині з ним стався нещасний випадок на території пункту контрольно-технічного обслуговування вагонів станції Одеса-Порт від вагонного депо Одеса-Застава-1, де він, позивач, працював оглядачем-ремонтником вагонів ПКТО Одеса-Порт на підставі наказу №289 від 09.06.2005 року. Незважаючи на те, що нещасний випадок стався на виробництві під час виконання трудових обовязків, відповідач склав акт розслідування нещасного випадку не повязаного з виробництвом, що не відповідав положенням п.14. Постанови Кабінету Міністрів України №1112 від 25.08.2004 року, а тому він, позивач, звернувся з відповідним позовом до Малиновського районного суду м. Одеси до Одеської залізниці та Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі м. Одеси про визнання недійсним акту розслідування нещасного випадку і зобовязання вчинити певні дії. Позивач зазначив, що при розгляді його позову у Малиновському районному суді м. Одеси представник Одеської залізниці не зявлявся у судові засіданні, був на них лише два рази, й судове рішення було прийнято судом за його відсутності 23.10.2007 року, позов був задоволений. Після цього відповідач оскаржив судове рішення по справі до Одеського апеляційного адміністративного суду, який своєю ухвалою від 14.04.2009 року залишив постанову першої інстанції в силі. З цих причин справа розглядалася протягом трьох років. Позивач вважає, що своїми незаконними діями відповідач спричинив йому тривалі моральні страждання, так як за цей час він був змушений лікуватися за кошти родичів та призначеної пенсії по інвалідності не повязаної з виробництвом у розмірі 337,07 гривень. Його страждання були ним отримані внаслідок отриманої фізичної травми та необєктивного розслідування нещасного випадку, залишення його у лікарні без засобів існування, а Одеська залізниця переклала свої повноваження щодо розслідування нещасного випадку переклала на суд. Позивач вважає, що винними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000,00 гривень. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, 22.01.2010 року та 25.01.2012 року уточнив позовні вимоги, доповнивши їх вимогами щодо стягнення з відповідача майнової шкоди (упущеної вигоди) та просять стягнути з Одеської залізниці моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень та майнову шкоду (упущену вигоду) у сумі 26 673,31 гривень, яку позивач обраховував, виходячи з того, що з причин неправомірності дій відповідача він не отримував щомісячно страхову виплату 33 місяці і 11 днів (з 11.06.2006 року по 14.07.2009 рік). Позивач та її представник обґрунтовують позовні вимоги наведеними в позові та уточненнях до позову доводами, положеннями ст.1167 ЦК України, згідно яких моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; ст.23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; ч.2 ст.22 ЦК України, згідно якої збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода); ч.2 ст.1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Представник відповідача позов не визнав, пояснивши, що Одеська залізниця є неналежним відповідачем по даній справі, так як власником вагону №24427437, що є джерелом підвищеної небезпеки та яким було травмовано позивача, є ДП «Південно-Західна залізниця». Крім того, представник відповідача пояснив, що [PERSON] надавалася невідкладна медична допомога 12.06.2006 року медичним персоналом АТ ЗТ МК «Інто-Сана», а тому доводи позивача є необґрунтованими. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі м. Одеси, яка 09.11.2011 року була залучена судом до участі у справі у якості третьої особи, надала суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила, що відповідно до пункту 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»дію абзацу четвертого статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), підпункту «е»пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»було зупинено на 2006 рік. Крім того, ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала обовязок Фонду соціального страхування відшкодовувати моральну шкоду потерпілому, була скасована Законом України від 23.02.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності 20.03.2007 року. Представник третьої особи вважає, що моральну шкоду [PERSON] повинна відшкодувати Одеська залізниця, як роботодавець позивача, відповідно до положень ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України. Суд, вивчивши матеріли справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, вважає|лічить|, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 11.06.2006 року о 19 годині 15 хвилин на ПКТО «Одеса-Порт»вагонного депо Одеса-Застава 1 Державного підприємства «Одеська залізниця», з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах та працював оглядачем-ремонтником вагонів, стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримав виробничу травму у вигляді ампутації лівої голені з дефектом мяких тканин, що підтверджується Актом про нещасний випадок, повязаний з виробництвом від 16.06.2009 року, та про що свідчить постанова Малиновського районного суду м.Одеси від 23.10.2007 року (справа №2а-62/07), яка ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2009 року залишена в силі. Відповідно до висновку МСЕК від 14.07.2009 року йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності.. Згідно із ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 2371 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного звязку між попередніми умовами. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці»відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Однак Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. І ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону №1105-XIV у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їхніх сімей. Крім того, із Закону №1105-XIV Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключена ч. 3 статті 34 цього Закону. Таким чином, на час встановлення [PERSON] втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»уже не було передбачено обовязку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, а відтак - таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст. 2371 КЗпП України. Судом зясовано, що відповідач відразу після нещасного випадку склав акт розслідування нещасного випадку, який був підписаний не належними особами; комісія була створена не в належному складі, що не відповідало вимогам Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1112 від 25.08.2004 року. При цьому відповідач не склав відповідний акт про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, а лише після тривалого розгляду судом першої та апеляційної інстанцій позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним акту розслідування нещасного випадку і зобовязання вчинити певні дії подав до Фонду соціального страхування від нещасних випадків документи, необхідні для відшкодування позивачу шкоди у звязку з пошкодженням здоровя. Суд вважає, що внаслідок нещасного випадку на виробництві [PERSON] завдана моральна шкода, що виражається у його душевних стражданнях з причини фізичного болю та страждань у звязку з тяжкими ушкодженнями здоровя та каліцтвом, порушенням його звичайного способу життя. Ураховуючи характер і обсяг моральних страждань, які зазнав позивач, а також виходячи з розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди слід визначити в 50000, гривень. Щодо стягнення з відповідача майнової шкоди (упущена вигода) у розмірі 26 673,31 гривень, суд виходить з того, що позивач та його представник обґрунтовують свої позовні вимоги положеннями ст.ст.22 ст.1167,1192 ЦК України, які не можуть бути застосовані судом до спірних правовідносин, так як між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини, що регулюються, зокрема, КЗпП України. При цьому визначена та обрахована позивачем сума не є майновою шкодою (упущена вигода) у розумінні положень зазначених норм матеріального права. Крім того, згідно чинного законодавства, а саме, ст.40 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою регулюються строки проведення страхових виплат, страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду: потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Таким чином, з дня встановлення [PERSON] медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності, він отримав одноразову допомогу та щомісячні страхові виплати з дати нещасного випадку, тобто з урахуванням 33 місяців і 11 днів, щодо яких позивач заявив позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial