Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-23 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання укладеним договору купівлі-продажу будинку. При цьому в судовому засіданні позивачі пояснили, що 28 лютого 2001 року померла [PERSON], яка являлася власником будинку з надвірними спорудами в с.Маркизівка Золотоніського району Черкаської області по вул.Комунарівській ,56. На випадок своєї смерті померла склала заповіт, посвідчений Драбівецькою сільською радою 07.04.1984 року, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося заповідала відповідачці по справі [PERSON]. В травні 2002 року вони домовилися з [PERSON] про продаж будинку №56 по вул.Комунарівській в с.Маркизівка, що перейшов їй у спадщину. Позивачі, як вони пояснили суду, домовилися за ціну купівлі-продажу будинку, що будинок з надвірними спорудами продається за 3000(три тисячу) гривень. При цьому вони з [PERSON] оговорили слідуючі умови, що [PERSON] з своєю сімєю вселяється в будинок з часу передачі грошей, що договір купівлі-продажу будинку повинен бути оформлений в належному порядку після оформлення відповідачкою Свідоцтва на спадщину на даний будинок. Також позивачі пояснили, що вони передали [PERSON] гроші в сумі 3000(три тисячі) гривень, що являлася еквівалентом 700 доларів США, після чого [PERSON] разом з дружиною,[PERSON] та сином, [PERSON], в липні 2002 року вселилися в будинок, зробили в ньому ремонт, привівши будинок в належний для проживання стан. З вересня 2003 року прописалися в будинку та отримали в користування присадибну земельну ділянку. Під час проживання регулярно сплачували плату за користування земельною ділянкою та комунальні платежі. Але всупереч домовленості відповідачка тривалий час не оформляла на себе право власності на будинок,що перейшов їй у спадок, а тому договір купівлі-продажу будинку до цього часу не оформлений. Як стало відомо позивачам згідно рішення Золотоніського міськрайонного суду від 25 жовтня 2011 року за відповідачкою [PERSON] було визнано право власності на будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: с. Маркизівка Золотоніського району Черкаської області по вул. Комунарівська,46, в порядку спадкування за заповітом, після померлої 28 лютого 2001 року [PERSON]. Оскільки відповідачка відмовляється та ухиляється від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу будинку, позивачі просять суд визнати вказаний договір купівлі-продажу укладеним. В судовому засіданні представник за довіреністю відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю і пояснив суду слідуюче. [PERSON] отримала вказане будинковолодіння в с. Марки зівка Золотоніського району по вул.. Комунарівська, 46, що є предметом спору у спадщину по заповіту за померлою 28.02.01р. своєю тіткою [PERSON] Рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 25.10.11р., яке набрало законної сили, за нею визнано право власності на вказане будинковолодіння, яке зареєстроване Золотоніським виробничим підрозділом Черкаського ОБТІ (реєстраційний номер 35371483). Ще до оформлення на себе права власності на вказане будинковолодіння між нею та позивачами була домовленість про те, що вона в усній формі дозволила сину [PERSON] [PERSON] проживати у вказаному будинковолодінні, щоб будинок був доглянутий, оскільки вона постійно проживає в м. Києві. При цьому позивачі обіцяли регулярно платити комунальні послуги. Жодних домовленостей про те, що вона продасть їм вказане будинковолодіння, між ними не було. Після того, як [PERSON] почав проживати у її будинковолодінні з 2001року, він за будинком та надвірними спорудами не доглядав, в результаті чого ті прийшли у занепад. Комунальні послуги [PERSON] не оплачував, в результаті чого від будинку було відєднано електропостачання за борги. Без її відому та дозволу [PERSON] прописав у вказаному будинковолодінні свою колишню дружину [PERSON] Тому вона, [PERSON] подала в свою чергу до суду позов про виселення позивачів за даним позовом із її будинковолодіння. Що ж стосується так званого договору купівлі-продажу, то вона пояснює, що жодних домовленостей на цю тему між нею та позивачами не було. В письмовій формі між нею та позивачами жодних домовленостей не укладалося, а тому позов не може бути, на її думку, задоволеним. Суд, заслухавши пояснення сторін та представлені ними доводи та докази, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено в судовому засіданні, чого не заперечують обидві сторони, рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 25.10.11, яке набрало законної сили, на вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами за відповідачем [PERSON] визнано право власності, яке зареєстровано Золотоніським виробничим підрозділом Черкаського обласного бюро технічної інвентаризації (реєстраційний номер 35371483, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.12.2011 №32324492). Суд при розгляді даної справи бере до уваги, що правовідносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна, на створенні і розгляді яких наполягають сторони, виникли у 2001році і регулювались Цивільним кодексом Української PCP 1963р., який втратив чинність з 01.01.2004 року у зв'язку з набранням чинності Цивільним кодексом України і тому керується нормами цього кодексу. Виходячи із змісту ст.ст.42-48 Цивільного кодексу Української PCP (далі - ЦК УРСР), суд приходить до висновку, що цивільне законодавство розрізняє усну та письмову форми угод, причому письмово угоди можуть укладатись у простій формі, або посвідчуватись нотаріально - коли того вимагає Закон. Відповідно до п.п.2 та 3 ч.І ст.44 ЦК УРСР, повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP та інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Згідно із ч.2 ст.154 ЦК УРСР, якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Таким чином суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу будинку, якби такий мав місце в дійсності і який повинен були укласти між собою обидві сторони, обов'язково повинен бути укладений у письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами не було укладено жодного договору у письмовій формі, не складено жодного документа, який міг би свідчити про намагання укласти якийсь договір. Сторона позивачів та сторона відповідача жодним чином цього не заперечують. Згідно з вимогами ч.1 ст.153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Судом встановлено, що між сторонами по справі не було ніяких домовленостей саме про продаж будинку, про що свідчить відсутність будь-яких письмових доказів щодо укладення вказаного договору. Таким чином, всі усні домовленості, на існування яких посилаються позивачі, не можуть, на думку суду, свідчити про укладення між сторонами будь-якого договору. Відповідно до вимог ч.1 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу) з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Суд приходить до висновку, що позивачі безпідставно заявляють про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, оскільки згідно з положеннями ст.ст.42-48 ЦК УРСР між ними повинна була бути укладена письмова угода, яка повинна бути нотаріально посвідчена. Крім того, за ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, в тому числі і письмовій формі та нотаріально посвідченій. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № З від 28.04.78 (яка орієнтована на особливості застосування чинного на той час ЦК УРСР, далі по тексту - постанова №3) Про судову практику в справах про визнання угод недійсними, правило ч.2 ст.47 ЦК УРСР не може бути застосовано, зокрема якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди. Крім того, згідно з пп.а п.16 даної постанови №3, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом, однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків вчинення кримінально караних діянь. Недотримання вимог п.п.2 та 3 ч.І ст.4 4 ЦК УРСР щодо хоча б простої письмової форми угоди згідно зі ст.4 6 ЦК УРСР позбавляє сторони, на думку суду, права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків. Відповідне положення містить і п.З вказаної вище постанови №3, згідно з яким за загальним правилом, встановленим ст.46 ЦК УРСР, недодержання передбаченої законом простої письмової форми угоди не тягне визнання її з цих підстав недійсною, а тільки виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків. Статтею 59 ЦК УРСР визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином суд приходить до висновку, що посилання сторони позивачів на показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є безпідставним і недопустимими в якості доказів. Сторона відповідача звернулася до суду з клопотанням про те, що позивачами без поважних причин пропущено трирічний строк позовної давності визначений ст.71 ЦК УРСР. Як встановлено в судовому засіданні і чого не спростовують позивачі, що ніби-то договір укладено у травні 2002 року. Однак до суду з позовом вони звернулись майже через 10 років - у березні 2012 року без пояснень причин пропуску строку та обґрунтованих клопотань про його поновлення, а лише вказуючи, що про порушення своїх прав дізналися, коли [PERSON] звернулася до суду за визнанням права на будинок у порядку спадкування. Відповідно до ч.І ст.80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові, причому позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР). Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed