Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Істок» про визнання п.3.4 Кредитного договору №ДЖК-215 від 09.06.2008 року недійсним, зобов'язання зробити перерахунок суми заборгованості та розірвати кредитний договір №ДЖК-215 від 09.06.2008 року. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 09.06.2008 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір ДКЖ - 215, відповідно до якого він отримав кредит в сумі 8000 грн. зі сплатою 25 % річних строком до 09.12.2009 року. Просить визнати вказаний договір недійсним, оскільки всупереч Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов»язань за договором. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач повідомив суду, що кредитний договір підписував особисто. На даний час існує заборгованість перед відповідачем і як саме зробити перерахунок суми заборгованості не знає. Представник позивача повідомив суду, що розрахунок для перерахунку суми заборгованості яе зробили. Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено обставини, викладені вище, що підтверджуються письмовими доказами. Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Кредитний договір є підписаним сторонами, а отже, сторони дійшли згоди щодо всіх його умов. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, уклавши Кредитний договір. Позивач (Позичальник) погодився з їх умовами, отримав кредитні коігли та розпорядився ними, а також частково виконував умови кредитного договору. Стаття 203 Цивільного Кодексу України чітко регламентує загальні вимоги, додержання яких е необхідними для чинності правочину. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внугрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Відповідно до ст.215 Цивільного Кодексу України «Підставою недійсності правочину є додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п 'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до моменту укладення позики, а після його укладення до спірних правовідносин застосовуються спеціальні норми матеріального права, що регулюють кредитні правовідносини. Наявність будь-якої обставини, які перелічені в диспозиції ст. 203 Цивільного Кодексу України, не наводиться позивачем. Жодних доказів і доводів щодо порушення прав Позивача та норм матеріального права, що регулюють кредитні відносини при укладенні спірних договорів та доказів, які б доводили обгрунтованість вимог його вимог Позивач не надає. Крім того, кредитним договором передбачено що кредит надавався не на споживчі потреби (пункт 2.1 Кредитного договору). Судом встановлено, що жодних додаткових платежів по кредитному договору, окрім тих, що передбачені у Договорі, кредитна спілка не виставила. П.3.4. Договору надає право змінити в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором з урахуванням, ч 1. статті 1056 -1 ЦК України (проценти за кредитним договором). Кредитній спілці у відповідності до ст. 325 ЦК України та Кредитного договору, надано право на зміну процентної ставки. При цьому не в «будь-який момент », як це зазначає позивач, а у наступних випадках: 1.Кожні 12-ть місяців з дня підписання договору (п.5.5. Договору\ за спеціальною процедурою передбаченою кредитним договором. 2.При простроченні платежу чи частини платежу по кредитному договору до моменту погашення заборгованості (п.3.4. Договору). 3.За згодою сторін (п.7.1. Договору). Разом з тим, на час укладення кредитного договору законодавство не містило заборону збільшувати проценту ставку в односторонньому порядку. Крім того, відповідно до п. 7.7 укладеного договору, він діє до повного погашення позичальником кредитної заборгованості. Тому вимоги позивача розірвати його є безпідставними. Разом з тим, це переважне право відповідача. До того ж, позивач до відповідача про розірвання укладеного договору не звертався. Інші доводи позизача суд вважає безпідставними. Отже, суд вважає, що вимоги викладені в позовній заяві не обгрунтованими та не підтверджені жодними доказами, та приходить до висновку про відмову в його задоволенні.

Outcome: dismissed