Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-05 00:00:00

У березні 2012 року Броварська центральна районна лікарня звернулася до суду з названим позовом, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 30 грудня 1987 року № 352 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації гуртожитку для медпрацівників на 232 місця по вул. Шевченка, 12-А в м. Бровари та передано його на баланс лікарні. Згідно Статуту Броварської ЦРЛ, зазначений гуртожиток є майном лікарні, що закріплене за нею на праві оперативного управління. У лютому 1988 року лікарю Броварської ЦРЛ [PERSON] був виданий спеціальний ордер на вселення спільно із її членами сімї, а саме: з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] в кімнату № 53 вказаного гуртожитку, куди вони вселились та зареєструвалися. В середині 90-х років сімя [PERSON] розпалася. [PERSON] разом з дочкою переїхала на інше місце проживання, а відповідач залишився проживати в кімнаті гуртожитку. Позивач зазначає, що через деякий час відповідач одружився з [PERSON] та переїхав на постійне місце проживання в квартиру дружини, а в спірній кімнаті гуртожитку без погодження з позивачем з 2008 року проживає сімя [PERSON]. В звязку з тим, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає в спірній кімнаті гуртожитку, позивач просить визнати його такими, що втратив право користування жилим приміщенням кімнатою № 53 у гуртожитку медпрацівників по вул. Шевченка, 12-А в м. Бровари Київської області та зобовязати службу ГІРФО Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою. Крім того, посилаючись на вимоги ст. 116 ЖК України, в частині використання жилого приміщення не за призначенням, позивач просить виселити відповідача з гуртожитку. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, вважають його безпідставним та недоведеним. Факт не проживання відповідача у гуртожитку заперечують. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 30 грудня 1987 року № 352 затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації гуртожитку для медпрацівників на 232 місця по вул. Шевченка, 12-А в м. Бровари та передано його на баланс лікарні. Згідно п. 4.4 Статуту Броварської ЦРЛ, вказаний гуртожиток є спільною сумісною власністю територіальної громади міста Бровари та територіальних громад сіл та селищ Броварського райну і є майном лікарні, що закріплене за нею на праві оперативного управління, здійснюючи яке лікарня володіє, користується та розпоряджається майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству. Відповідно до п. 3.4 цього Статуту, лікарня має право укладати договори/угоди, набувати майнові та повязані з ними немайнові права, нести обовязки, бути позивачем та відповідачем у судах. На підставі рішення виконавчого комітету Броварської міської ради народних депутатів Київської області № 23 від 19 січня 1988 року [PERSON] був виданий ордер на вселення спільно із її членами сімї, а саме: з чоловіком [PERSON] та дочкою [PERSON] в кімнату № 53 гуртожитку, що вбачається з копії корінця ордеру № 53. Як вбачається з копії трудової книжки відповідача, на момент вселення в гуртожиток він працював дільничим лікарем дитячої лікарні Броварської ЦРЛ, а з 10.04.1990 року по теперішній час дитячим психіатром. У 90-х роках, після розірвання шлюбу з відповідачем, [PERSON] разом з дочкою переїхала на інше місце проживання, знявшись з реєстраційного обліку в гуртожитку, а відповідач залишився проживати у кімнаті один. Цих обставин сторони не заперечують. 10.03.2008 року завідуючою гуртожитком медпрацівників на імя головного лікаря надано список осіб, які не проживають в гуртожитку, в якому під № 6 зазначено і відповідача. Із акту обстеження від 13.03.2008 року, проведеного комісією Броварської ЦРЛ вбачається, що відповідач не проживає в кімнаті № 53 гуртожитку. Із актів перевірки від 24 лютого, 20 липня, 04 листопада 2011 року та 04 січня 2012 року, складених комісією Броварської ЦРЛ вбачається, що відповідач в спірній кімнаті гуртожитку не проживає, а фактично в ній проживає сімя [PERSON]. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює з листопада 2010 року завідуючим гуртожитком медпрацівників. У кімнаті № 53 гуртожитку проживала сімя [PERSON], яка виселилась влітку 2012 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає у гуртожитку медпрацівників у кімнатах №№ 48-49. У кімнаті № 53 останні десять років відповідач не проживає. Кімнату займала [PERSON], а потім проживала сімя [PERSON], яка виселилась влітку 2012 року. Покази цих свідків суд вважає правдивими та обєктивними, оскільки вони підтверджуються і вищеназваними актами перевірок. Крім того, суд враховує, що дані свідки не є зацікавленими особами, кімнати свідка [PERSON] розташовані на одному поверсі зі спірною кімнатою і вона є прямим очевидцем подій. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її троюрідним дядьком, У звязку з хворобою її сина, якого лікував відповідач, вона періодично, але не постійно, протягом трьох років проживала у кімнаті № 53 гуртожитку медпрацівників. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає в кімнаті № 51 гуртожитку медпрацівників, а по сусідству в 53-й кімнаті проживає відповідач. Факт проживання в спірній кімнаті сімї [PERSON] заперечувала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає у кімнаті № 74 гуртожитку медпрацівників, що розташована на третьому поверсі. Зазначила, що декілька разів була у кімнаті № 53 у звязку із її затопленням і нікого крім відповідача в кімнаті не бачила. До показів цих свідків суд відноситься критично та не приймає їх до уваги. При цьому суд враховує, що свідки [PERSON] та [PERSON] проживали в спірній кімнаті з дозволу відповідача, а [PERSON] перебуває з ним у родинних стосунках. З огляду на ці обставини, суд вважає, що їх покази не можуть бути обєктивними, враховуючи, що вони спростовуються вищенаведеними доказами, яким суд дав оцінку. Покази свідка [PERSON] також не можуть бути обєктивними, оскільки висновок про постійне проживання відповідача зроблені на підставі декількох відвідувань без зазначення конкретного періоду, останнє з яких - осінню 2012 року, тобто вже після того як сімя [PERSON] виселилась з кімнати. Також суд враховує, що свідок [PERSON] проживає поверхом вище і не може бути прямим очевидцем подій. Із актів обстеження житлово-побутових умов, складених депутатами Броварської міської ради 07 серпня та 18 вересня 2012 року вбачається, що відповідач проживає у гуртожитку, а подружніх стосунків з [PERSON] не підтримує та не проживає на її житловій площі. Суд не приймає до уваги ці акти обстеження, оскільки вони складені під час розгляду справи судом та не підтверджують факт постійного проживання відповідача в спірній кімнаті гуртожитку. З цих же підстав суд не приймає до уваги, як доказ постійного проживання у кімнаті гуртожитку, заяву на імя головного лікаря від 11.08.2012 року про проведення обстеження технічного стану інженерного стояка в кімнаті № 53 та ремонтних робіт. Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним факт не проживання відповідача у гуртожитку з 2008 року, тобто більше шести місяців. Затверджене [PERSON] Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 Примірне Положення про гуртожитки , яким відповідно до ст. 131 ЖК визначається порядок користування останніми, передбачає можливість збереження права користування жилою площею при тимчасовій відсутності лише за громадянами, які вибули з гуртожитку у звязку з призовом на дійсну строкову службу, а також за офіцерами, які вибули з нього у звязку з призовом із запасу на дійсну військову службу на строк до трьох років ( пункт 13). Разом з тим, відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України, з урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст.ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення протягом шести місяців, на думку суду, слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення). З огляду на наведене та враховуючи, що відповідач не надав суду переконливих доказів, підтверджуючих, що він постійно проживає у гуртожитку або не проживає у ньому з поважних причин більше шести місяців, суд визнає його таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. У звязку з цим підлягають задоволенню і вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку. Позовні вимоги про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, у звязку з використанням жилого приміщення не за призначенням не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому суд відмовляє в їх задоволенні. При цьому суд враховує, що відповідача визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку, оскільки він не проживає в ньому. На підставі викладеного та

Outcome: partial