Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який було уточнено в процесі судового розгляду, з вимогою до відповідачів про усунення перешкод у реалізації права користування квартирою, виселення, вселення, стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що він є власником ? частини [ADDRESS], однак відповідачі перешкоджають йому в користуванні квартирою. Рішеннями Деснянського районного суду м. Києва постановлено його вселити в зазначену квартиру та встановлено порядок користування даною квартирою, а саме йому виділено кімнату площею 12,6 кв. м та 50 % лоджії площею 2,1 кв.м. На його прохання звільнити належну йому кімнату, відповідачі чинять перешкоди. У зв'язку з зазначеними діями просить стягнути моральну шкоду у розмірі 6 000 грн. Відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов, уточнений в процесі судового розгляду, згідно з яким просить стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду, спричинену нанесенням їй легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров'я та моральними стражданнями, посилаючись на те, що відповідач здійснив спробу створити перешкоди їй у користуванні 50 % лоджії, шляхом врізання замка в виділену йому кімнату та спричинив їй легкі тілесні ушкодження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року прийнято відмову від позовних вимог за первісним позовом [PERSON] в частині вселення у [ADDRESS] та відмову від позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] в частині заборони відповідачу вчиняти будь - які дії, спрямовані на створення перешкод у праві на вільне користування власністю - 50 % лоджії. Провадження у зазначеній справі в цих частинах закрито. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені вимоги первісного позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, при цьому надав роз'яснення рішення щодо порядку користування квартирою. Вимоги зустрічного позову не визнав, посилаючись на те, що намагався встановити замки в двері до кімнати, належній йому, а відповідачі чинили йому перешкоди. Відповідач 1 та її представник в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали, посилаючись на те, що в спірна квартира знаходиться в спільній частковій власності. Вона не проживає ні в квартирі, ні в кімнаті площею 12,6 кв. м, що належить позивачу, не користується його лоджією, та не створює позивачу перешкоди у користуванні його частиною власності, тому вимоги позивача є надуманими, необгрунтованими та не відповідають дійсності. Уточнені зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в зустрічній позовній заяві. Відповідач 2 в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнав в повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Відповідач 3 в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомленні про вручення поштового відправлення, (а.с. 70) Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з наступних підстав. Судом встановлено. 21 серпня 2006 року позивачем [PERSON] була придбана [ADDRESS] (далі по тексту спірна квартира) на підставі договору купівлі- продажу. 06 жовтня 2010 року рішенням Деснянського районного суду визнано право власності за кожним з подружжя - [PERSON] (який є позивачем по справі за первісним позовом) та [PERSON] (відповідач за первісним позовом) по 1\\2 частини спірної квартири, (а.с.6-8) 13 травня 2010 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва постановлено вселити позивача в спірну квартиру. 25 червня 2010 року ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанню, вселено позивача в спірну квартиру. Позивач неодноразово звертався до Деснянського РУ ГУ МВС України зі скаргами, щодо створення перешкод у користуванні належною 1/2 частиною квартири, (а.с.11,13) 14червня 2011 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва встановлено порядок користування спірною квартирою, а саме позивачу виділено кімнату площею 12,6 кв.м та 50 % лоджії площею 2,1 кв.м, відповідачу 1 - кімнату площею 16,4 кв.м. Місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. Зокрема, 21 лютого 2012 року позивач, знаходячись у спірній квартирі, монтував замок у двері своєї кімнати і в цей час між ним та відповідачами на ґрунті неприязних відносин виник словесний конфлікт, що переріс у обопільну штовханину, про що не заперечували сторони. 26 лютого 2012 року постановою ДІМ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві було відмовлено в порушенні кримінальної справи по факту звернення позивача з даного приводу, (а.с.14) Відповідач 1 [PERSON] зазначила, що перешкоджала позивачу встановлювати замки в двері його кімнати, так як до кімнати приєднана лоджія, 50 % якої належить їй, при цьому з лютого у спірній квартирі, зокрема у кімнаті, яка належить, позивачу, не проживає, а лише навідується до дітей. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року було роз'яснено, що згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року позивачу виділено в користування кімнату площею 12, 6 кв. м. та лоджію 50 %, площею 2, 1 кв. м. Тобто, відповідно до цього роз'яснення позивачу належить вся лоджія. Протягом розгляду справи відповідачі зазначали, що доступ до спірної квартири вільний, перешкод не чинили, окрім як вважали, що мали також право на користування 50 % лоджії. Конфлікт виник за замок у кімнаті, через яку прохід до лоджії. У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що відповідачами були створені перешкоди позивачу у здійсненні права користування кімнатою площею 12, 6 кв. м. та лоджією 50 %, площею 2, 1 кв. м. Позивачем не надано суду доказів щодо проживання відповідача [PERSON] у зазначеній вище кімнаті, тому підстав для її виселення не вбачається. У відповідності до ст. ст. 316-317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Щодо вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної, шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, а згідно ч.2 п.5 зазначеної Постанови, з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду душевними стражданнями, яких він зазнав у зв'язку з протиправними діями відповідачів. Судом з'ясовано, що позивачем не надано підтвердження факту заподіяння моральних і фізичних страждань, не зазначено обставин чи дій (бездіяльності), якими ці страждання заподіяні, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням, не зазначено з чого позивач виходить, оцінивши заподіяну шкоду у розмірі 6 000 грн. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], від частини якої остання відмовилася, що підтверджується ухвалою, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх зустрічних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди, надано лише висновок СМЕ щодо нанесення легких тілесних ушкоджень, при цьому в матеріалах справи та, зокрема в постанові ДІМ Деснянського РУГУ (а.с.14) про відмову в порушенні кримінальної справи від 26 лютого 2012 року з пояснень самої [PERSON] не вбачається показань стосовно нанесення їй 21 лютого 2012 року тілесних ушкоджень, при цьому звернення до спеціаліста у галузі судово - медичної експертизи лише 29 лютого 2012 року. Зокрема, особисто [PERSON] при наданні пояснень працівнику міліції зазначала, що виникла сварка, яка переросла в штовханину. Щодо нанесення їй тілесних ушкоджень не зазначала, що не вбачається з мотивувальної частини постанови, (а.с.14) Згідно з ч.З ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial