Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-26 00:00:00

В квітні 2008 року позивач [PERSON] акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк ( надалі Банк ) звернувся в суд з цим позовом до відповідача [PERSON], посилаючись на порушення ним його прав, а також зобовязань за кредитним договором / а.с. 3 4 /. Під час нового розгляду цієї справи відповідач [PERSON], користуючись своїми процесуальними правами, відповідно до змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2012 року, після розяснення йому відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом першої інстанції права звертатися до суду з позовом про визнання договору недійсним, реалізував це право та звернувся в суд із зустрічним позовом до Банку про визнання договору кредиту недійсним/ а.с. 175 176 /. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 13 листопада 2012 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом / а.с. 181 /. Під час розгляду справи по суті відповідач, він же позивач за зустрічним позовом [PERSON], та його представник адвокат [PERSON], що діє на підставі відповідної угоди / а.с. 171 /, заявленого позову не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов сторона відповідача підтримала, просила задовольнити його, а також поновити строк позовної давності, як пропущений з поважної причини, оскільки про відповідне право відповідач [PERSON] дізнався лише з відповідної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та після розяснення відповідних положень судом першої інстанції. Сторона цього учасника процесу наполягала на відшкодуванні всіх понесених і документально підтверджених судових витрат у виді оплати судового збору, правової допомоги адвоката та витрат на оплату вартості призначеної судом криміналістичної експертизи. З пояснень сторони відповідача, позивача за зустрічним позовом вбачається, що ніяких договорів з позивачем той не укладав і не підписував взагалі. Ні грошових, ні матеріальних цінностей на основі будь яких договорів з Банком він не отримував. Представник позивача, відповідача за зустрічним позовом [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності / а.с. 271 /, заявлений Банком позов підтримала, просила задовольнити його. Зустрічний позов не визнала, наполягала на відмові у його задоволенні з посиланням на те, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності за його вимогами. Заслухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши письмові докази по справі та, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що у задоволені заявленого позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних обгрунтувань. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. В обґрунтування заявлених позовних вимог Банком надано копії та оригінал заяви кредитного договору № plc0RX10600316, датовані 10.01.2007 року, укладені з відповідачем [PERSON] / а.с. 6 9, 197 /. При огляді судом цих документів відповідач [PERSON] в категоричній формі заявив про те, що його підписи та рукописний текст від його імені у згаданих документах йому не належить, а відтак ці документи є фальшивими. За висновками судової почеркознавчої експертизи № 12574 від 15.02.2013 року, які суд визнає вірогідними і обґрунтованими, підписи і рукописні записи у заявах кредитного договору від 10.01.2007 року виконані не [PERSON], а іншою особою / а.с. 248 254 /. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання ). Оскільки позивачем за первісним позовом не доведено факту укладення відповідного договору із відповідачем [PERSON], відсутні докази і порушення ним якогось зобовязання перед Банком. Крім того, слід прийняти до уваги і положення ст. 1046 ч. 2 ЦК України, за якою договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт отримання відповідачем [PERSON] грошей від позивача свого підтвердження належними і допустимими доказами не знайшов. Такі докази у строки, імперативно встановлені ст. 27 ч. 2 та ст. 131 ч. 1 ЦПК України, стороною позивача не подані. Таким чином, у задоволенні цих заявлених позовних вимог слід відмовити. Разом з тим, висновком судової почеркознавчої експертизи № 12574 від 15.02.2013 року, призначеної за клопотанням відповідача, позивача за зустрічним позовом [PERSON], підтверджено, що вказана особа не підписувала ніяких заяв і договорів позичальника, з огляду на що відповідний договір слід визнати недійсним. Судові витрати, понесені відповідачем [PERSON] по оплаті судового збору, вартості призначеної за його клопотанням судової експертизи та витрати на правову допомогу адвоката, які документально підтверджені / а.с. 174, 202, 272 /, в загальній сумі 4548,70 гривень підлягають відшкодуванню на його користь з Банку на підставі положень ст. 88 ч. 1 ЦПК України.

Outcome: approved