Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати інформацію щодо неї та її сім»ї, незаконно зібрану, збережену та поширену без її згоди [PERSON] та [PERSON] втручанням в особисте, приватне та сімейне життя і розголошенням конфіденційної інформації у поясненнях від 06 вересня 2011 року. Вилучити всі примірники пояснень від 06.09.2011 року [PERSON], з усіх органів, яким вони були поширені. Визнати відомості, поширені [PERSON] відносно неї недостовірними та такими, що порушують її честь, гідність та ділову репутацію в поясненнях від 07.07.2011 року. Зобов»язати [PERSON] вказану недостовірну інформацію, яку вона поширила письмово - в поясненнях від 07.07.2011 року спростувати особам, яким вона її поширила та вибачитись перед [PERSON] Стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн та стягнути з [PERSON] на ї користь 10 000 грн моральної шкоди, а також стягнути судові витрати по справі в розмірі 214 грн. 60 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, додатково пояснила, що посяганням на честь, гідність та ділову репутацію вбачає в письмово поширених комісіям з розслідування поясненнях [PERSON] від 07.07.2011 року та від 06.09.2011 року. Вказані відомості про особисте, приватне та сімейне життя, наданих [PERSON] голові комісії [PERSON] з Управління Держгірпромнагляду не мають ніякого відношення до побиття [PERSON] 04.07.2011 року в деканаті ФБА НУВГП в робочий час на її робочому місці [PERSON] Зазначила, що автором недостовірної інформації була [PERSON], вона повідомила [PERSON] свої вигадки і домисли про особисте, приватне життя [PERSON] ( її сестри), а поширювачем була [PERSON], яка письмово розголосила неправдиві відомості, які ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію. Інформацією щодо особистого, приватного життя її сестри [PERSON] та сімейного життя про свекруху, чоловіка, про проживання [PERSON]В.( Баєвої ) в іншій місцевості. Також зазначає, що [PERSON] та [PERSON] поширили плітки про хворобу її матері ( із вказанням неправдивого діагнозу), про релігійні переконання. Крім того, зазначає, що пояснення [PERSON] містять принизливі і образливі цитати, які її сестра [PERSON] ( Баєва ) ніби-то говорила про себе. Вказані відомості вважає втручанням в особисте, приватне та сімейне життя. Просить суд визнати інформацію щодо неї та її сім»ї, незаконно зібрану, збережену та поширену без її згоди [PERSON] та [PERSON] втручанням в особисте, приватне та сімейне життя і розголошенням конфіденційної інформації у поясненнях від 06 вересня 2011 року. Вилучити всі примірники пояснень від 06.09.2011 року [PERSON], з усіх органів, яким вони були поширені. Визнати відомості, поширені [PERSON] відносно неї недостовірними та такими, що порушують її честь, гідність та ділову репутацію в поясненнях від 07.07.2011 року. Зобов»язати [PERSON] вказану недостовірну інформацію, яку вона поширила письмово - в поясненнях від 07.07.2011 року спростувати особам, яким вона її поширила та вибачитись перед [PERSON] Стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн та стягнути з [PERSON] на ї користь 10 000 грн моральної шкоди, а також стягнути судові витрати по справі в розмірі 214 грн. 60 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і просить суд в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На заперечення позову посилається на те, що ніяких неправомірних дій по відношенню до позивача вона не вчиняла, взагалі з нею знайома не була. Знайома була лише з [PERSON] ( Баєвою ), з якою разом працювала в НУВГП. Жодних дій щодо втручання в особисте, приватне, сімейне життя [PERSON] вона не вчиняла та жодної інформації, що порушують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] вона не розповсюджувала. Відповідач [PERSON] позов не визнала і просить суд в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог. На заперечення позову посилається на те, що вона ніякої конфеденційної інформації щодо [PERSON] не зберігала, не поширювала і ніяким чином не втручалась в її особисте, сімейне та приватне життя. Все, що було викладено нею у пояснюючій записці на вимогу комісії «Держгірпромнагляду», по заяві зверненню [PERSON] ( Баєвої ) сестри позивача, не є розголошенням інформації, оскільки це особита думка, яка зформувалась на основі розповідей самої [PERSON] ( Баєвої). З [PERSON] вона не знайома, разом ніколи не працювала. Щодо доводів позивача, що вона розповсюдила інформацію про її хвору матір, то дану інформацію знали всі, оскільки про це розповідала сама [PERSON] ( Баєва ). Представник відповідачів адвокат [PERSON] заперечила проти позовних вимог, зазначила, що вимоги необгрунтовані, безпідставні та недоведені в ході судового розгляду. Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, і дана обставина визнана сторонами, а тому доведенню не підлягає, що за заявою [PERSON] проводилась перевірка комісією «Держгірпромнагляду» по факту нещасного випадку, що стався. В ході проведення даної перевірки відбирались письмові пояснення [PERSON], в яких міститься, наведений позовною заявою текст, що позивач ставить питання про спростування неправдивих щодо неї відомостей, поширених відповідачкою. Інших доказів, підтверджуючих поширення відповідачем інформації будь-якого змісту стосовно позивача суду не надано та в ході судового розгляду позову не встановлено. Допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що [PERSON] ( Баєва ) дійсно працювала в НУВГП, позивач [PERSON] ні з [PERSON], ні з [PERSON] знайомою не була. Відповідачі жодної інформації щодо [PERSON] не розповсюджували. Дали показання, що [PERSON] ( Баєва ) сестра позивача, розповідала в колективі, що у неї хвора мама, казала, що онкологічне захворювання. Також підтвердили, що [PERSON] ( Баєва ) неодноразово відпрошувалась на відвідування релігійних зібрань. Дали показання, що ні [PERSON], ні [PERSON] жодної інформації щодо позивача [PERSON] не розповсюджували, не зберігали, а цю інформацію сама [PERSON] ( сестра) позивача повідомляла в колективі. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що [PERSON] надавала свої письмові пояснення до Рівненського обласного територіального управління «Держгірпромнагляду», у зв»язку із заявою [PERSON] ( Баєвої ) щодо нещасного випадку, що стався 04 липня 2011 року ( а.с. 11-15) У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи міститься роз»яснення про те, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. При цьому суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте, в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що предметом її звернення до суду є відомості, які були викладені відповідачем [PERSON] у поясненнях до Рівненського обласного територіального управління «Держгірпромнагляду», у зв»язку із заявою [PERSON] ( Баєвої ) щодо нещасного випадку Звернення [PERSON] ( Баєвої ) щодо протиправних дій [PERSON] (за її версією) до Рівненського обласного територіального управління «Держгірпромнагляду», як органу, який компетентний перевірити таку інформацію та надати їй відповідь, у зв»язку з чим, у останньої відбирались пояснення, і викладені у вказаних поясненнях думки були логічною реалізацією [PERSON] конституційного права на захист, а не поширенням недостовірної інформації, яка мала на меті принизити честь, гідність чи ділову репутацію [PERSON] Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Такі докази в ході судового розгляду здобуті не були. Ураховуючи наведене вище, аналізуючи зібрані по справі докази та надаючи їм правову оцінку, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відомостей недостовірними та зобовязання [PERSON] спростувати неправдиву інформацію, викладену нею у поясненнях, яка принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача - безпідставні, та недоведені, тому, в частині зобовязання [PERSON] спростувати неправдиву інформацію, викладену нею у поясненнях, шляхом вилучення всіх примірників пояснень від 06.09.2011 року з усіх органів, яким вони були поширені не підлягають до задоволення. Згідно зі статтею 47-1 Закону України Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використаннямовних засобів, зокрема, вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захистгідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно зі ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. З оголошених в судовому засіданні письмових пояснень [PERSON] від 07 липня 2011 року та від 06 вересня 2011 року вбачається, що остання надавала свої пояснення з приводу звернення до компетентного органу [PERSON] ( Баєвої ), в своїх поясненнях висловлювала власні оціночні судження, думки, переконання, викладала критичну оцінку певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Ураховуючи викладене, суд вважає, що в судовому засіданні не встановлено факту поширення відповідачами недостовірної інформації щодо позивача та порушення його прав, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. Не підлягає і задоволенню і позовна вимога щодо зобов»язання відповідача [PERSON] вибачитись перед позивачем, так як суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, обставини, на які вказали у своїх показаннях допитані судом свідки, а також досліджені по справі письмові докази не дають суду підстав вважати неправомірними дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] по відношенню до позивача [PERSON] оскільки не містять відомостей про те, що такі дії були вчинені в порушення вимог чинного законодавства. Належними та достатніми доказами позивач [PERSON] не довела фактів образ, приниження честі, гідності та ділової репутації по відношенню до неї з боку [PERSON] та [PERSON] Оцінкою досліджених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а саме встановлених достовірними доказами протиправних дій відповідача, якими порушене право позивача, принижена його честь, гідність та ділова репутація. Таким чином, позовні вимоги вважаються безпідставними, такими що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed