Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-29 00:00:00

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним укладений 20 лютого 2008 року між ним та відповідачем договір контракт про надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля, стягнути завдану майнову шкоду, яка складається з суми сплачених за вказаним договором коштів у розмірі 34 567 грн. 08 коп., інфляційні витрати за період починаючи з 01 лютого 2008 року по 30 червня 2011 року в сумі 11 683 грн. 17 коп., моральну шкоду, що полягає у спричиненні душевних страждань, приниженні честі та гідності у зв'язку з нечесним ставленням до нього у сумі 5000 грн. 00 коп. Позов було обґрунтовано тим, між позивачем та Закритим акціонерним товариством Філдес Україна, яке в подальшому було перейменоване у Приватне акціонерне товариство Філдес Україна, 20 лютого 2008 року було укладено контракт № 0513166 про надання послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки Hyndai базової моделі Getz GL 1.4 MТ, ринкова вартість якого на дату укладання контракту була визначена сторонами в сумі 67900,00 грн. Посилаючись на те що, умовами спірного договору було передбачено можливість отримання вищевказаного автомобіля за рахунок коштів, залучених від інших осіб, позивач вказував, що відповідач здійснював формування та експлуатацію пірамідальної схеми, що прямо заборонено ст. 19 Закону Україні Про захист прав споживачів. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 28 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2012 року, вказаний позов було залишено без задоволення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 травня 2012 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 03 жовтня 2012 року було скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Новий розгляд справи було призначено на 29 січня 2013 року у відкритому судовому засіданні, у звязку з неявкою сторін розгляд справи неодноразово відкладався. Ухвалами Лисичанського міського суду Луганської області від 06 лютого 2013 року та від 27 березня 2013 року у звязку із смертю позивача до участі у справі були залучені його правонаступники: дружина [PERSON] та син [PERSON]. Правонаступник [PERSON] у судове засідання не зявилася, її представник подав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу за їх відсутності. Правонаступник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду письмову заяву, в якій позов підтримав та просив справу розглянути за його відсутності. Уточненого позову, заяв про зміну його предмету, підстав та розміру позовних вимог від правонаступників позивача до суду не надходило. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Представник відповідача у судове засідання не зявлявся два рази поспіль. Враховуючи відсутність від залучених судом правонаступників позивача заперечень проти заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 169, ч. 1 ст. 191, 224 225 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У поданих при попередньому судовому розгляді справи письмових запереченнях представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що в липні 2010 року позивач припинив виконувати зобовязання за вище вказаним контрактом, що привело до його розірвання в односторонньому порядку відповідно до п. б) ст. 17, яким передбачено, що коли невиконання своїх обовязків поширюється на три чергові або позачергові внески, ЗАТ Філдес Україна має право розірвати контракт і виключити клієнта із групи. Клієнт системи, у відношення якого розірваний контракт, одержує повернення свого внеску, обчисленого відповідно до принципів ст. 15 після ліквідації групи. У судовому засідання були дослідженні такі докази: контракт про надання послуг № 0513166 та ідентифікатор до нього № 0513166 від 20 лютого 2008 року, укладенні між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Філдес Україна; копії квитанцій про сплату [PERSON] платежів за вказаним контрактом; копії сторінок паспорта [PERSON] копія сторінок паспорта правонаступників [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про смерть [PERSON]; копія актового запису про смерть [PERSON]; копія наказу ЗАТ Філдес Україна від 08 вересня 2008 року про формування груп з додатками списків їх членів; статистика клієнта [PERSON] з відомостями про сплаченні ним кошти від 06 квітня 2012 року; копії сторінок статуту Приватного акціонерного товариства Філдес Україна та витягу про реєстрацію його нової редакції від 09 квітня 2010 року. У судовому засіданні встановлено наступні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. 20 лютого 2008 року між первісним позивачем та Закритим акціонерним товариством Філдес Україна, правонаступником якого є відповідач у справі Приватне акціонерне товариство Філдес Україна, був укладений контракт № 0513166 та ідентифікатор до нього № 0513166 про надання послуг. Відповідно до ст. 1 вказаного контракту та ідентифікатору до нього його предметом є надання позивачу, послуг з адміністрування системи, умовно іменованої CAR CREDIT, спрямованих на придбання автомобіля марки Hyndai базової моделі Getz GL 1.4 MТ, ринкова вартість якого на дату укладення договору була визначена сторонами в сумі 67\~ 900,00 грн. Для реалізації предмету цього контракту, сторони домовилися, що відповідач взяв на себе відповідальність за виконання зобов'язань, що випливають з нього, для забезпечення прав клієнтів системи, а клієнт взяв на себе зобов'язання, що випливають для нього з вказаного контракту. Відповідно до ст. 2 п. а) контракту клієнт вступає в систему після виконання наступних дій: а.1) ознайомлення з текстом контракту й заповнення ідентифікатора контракту; а.2) підписання ідентифікатора й тексту контракту на кожній сторінці; б.3) підписання заяви про стан здоров'я; а.4) сплати на поточний рахунок головного офісу ЗАТ Філдес Україна вступного внеску та поточного місячного платежу. Згідно із ст. 7 п. а) контракту кожний клієнт системи, що виконує зобов'язання, що випливають із дійсного контракту, одержує автомобіль відповідно до принципів визнання, передбачених у контракті. Відповідно до наказу ЗАТ Філдес Україна від 08 вересня 2008 року про формування груп з додатками списків їх членів за номерами контрактів було сформовано групу А13, до якої увійшов [PERSON] та закрито вказану групу у звязку із набранням необхідної та максимальної кількості її членів. В період починаючи з 20 лютого 2008 року та закінчуючи 23 червня 2010 року відповідно до умов контракту [PERSON] було сплачено ЗАТ Філдес Україна, а в подальшому його правонаступнику ПАТ Філдес Україна, грошові кошти на загальну суму 34567,08 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними квитанціями та статистикою його платежів, наданою до матеріалів справи відповідачем. Доказів на їх повернення позивачу чи надання йому автомобіля відповідач суду не надав. [PERSON] помер 29 листопада 2011 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтва про смерть та актового запису № 1472 від 30 листопада 2011 року. Відповідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу спадкування за законом мають той із подружжя, який пережив спадкодавця, його діти та батьки. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. Померлий перебував у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 28 січня 2000 року Лисичанським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 33, що підтверджується наявною в матеріалах справі копією свідоцтва про одруження серії ІЕД № 054698. На момент смерті з померлим проживала [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою ЛКП Паспортна служба. З наданої до матеріалів справи копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 05 травня 2012 року та копії свідоцтва про народження [PERSON] від 11 квітня 1978 року вбачається, що він є сином померлого позивача та звертався до нотаріуса про прийняття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, відсутність якого не позбавляє його права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із п. 2) ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні замінюється його правонаступником. Відповідно до вищенаведеного [PERSON] та [PERSON] набули у рівних частках майнові права вимоги за контрактом, укладеним померлим із ЗАТ Філдес Україна, а тому можуть висувати до відповідача вимоги, повязанні з цим контрактом та використовувати передбаченні ст. 16 ЦК Україна способи захисту, в тому числі право вимагати визнання цього контракту недійсним, оскільки це стосується їх прав та законних інтересів. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність\~ \~ прямо встановлена законом нікчемний правочин. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає в тому числі будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно із п. 7 ч. 3 цієї статті прямо заборонені дії як такі, що вводять споживача в оману, зокрема, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує лише за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок безпосереднього продажу йому або споживання ним продукції. Згідно із прямим приписом ч. 6 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, вважається недійсним, тобто нікчемним в силу прямого припису закону. У постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема положень ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів, висловлено правову позицію про те, що сплата коштів не за сам товар, що придбавається споживачем, а тільки за можливість одержання ним лише права на його отримання, формування без залучення власних коштів груп клієнтів, за рахунок коштів яких здійснюється передача права на купівлю товару одному з учасників відповідної групи, є компенсацією за рахунок коштів інших її учасників, залучених до умов діяльності системи, а тому зазначена схема є такою, що вводить споживача в оману та є пірамідальною (справа № 6-35цс12). Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України правова позиція, висловлена у вказаному судовому рішенні Верховного Суду України є обовязковою при застосуванні положень вищевказаних правових норм, якими обґрунтовано позовні вимоги та які, враховуючи характер спірних відносин між сторонами у даній справі, підлягають застосування при її вирішенні. Зі змісту положень п.п. б), в) ст. 5, п. б) ст. 7, ст.ст. 8, 9 контракту вбачається, що в розумінні змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів діяльність відповідача з виконання його умов фактично є пірамідальною схемою, оскільки позивач в результаті виконання контракту отримував би не право вимагати передання йому обумовленого ним автомобіля, а міг набути лише право на його одержання. При цьому право на отримання автомобіля одержують не всі учасники відповідної групи, а тільки ті, які набрали найбільшу кількість балів або запропонували найбільшу кількість внесків. Проте й у такому випадку за відповідачем зберігається право відмовитися від надання права на отримання автомобіля у випадку, визначеному ст. 18 контракту, шляхом ліквідації групи. Окрім того, спірний контракт не містить строків та термінів отримання позивачем автомобіля, а самі обумовленні ним дії, які зобовязалися вчиняти відповідач та позивач, не гарантують в подальшому обовязкове його одержання. Враховуючи вищенаведене суд знаходить безпідставними доводи відповідача з посиланням на те, що предметом контракту є не сам автомобіль, а лише послуги, які надавалися позивачу та які спрямованні на його придбання і надаються за винагороду, а сам контракт не передбачає залучення позивачем інших учасників, що виключає утворення та експлуатацію пірамідальної схеми. Вказані доводи відповідача суперечать сутті пірамідальної схеми. Адже, відповідно до змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів такою вважається будь-яка схема, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок безпосередньо продажу йому або споживання ним відповідної продукції, яку він зобовязаний оплатити, незалежно від того, хто залучає інших учасників у таку схему, виду самого договору, яким опосередковується її утворення та експлуатація, та його предмету. Кваліфікуючими ознаками пірамідальної схеми є надання будь-кого майна (товару чи іншого майнового блага), за яке споживач проводить оплату, якщо при цьому для його придбання, використовуються кошти інших учасників схеми, незалежного від того, ким вони були залученні, якщо таке майно лише може бути надане. При цьому для кваліфікації схеми пірамідальною не має значення, що окремі платежі сплачуються споживачем за послуги, які йому надаються, оскільки визначальним для кваліфікації схеми пірамідальною є тільки можливість одержання споживачем майна за рахунок коштів, внесених іншими її учасниками. Враховуючи вище наведене суд доходить висновку про нікчемність контракту № 0513166 та ідентифікатору до нього № 0513166 від 20 лютого 2008 року, укладених [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Філдес Україна, оскільки їх умови спрямованні на експлуатацію та розвиток пірамідальної схеми, яка прямо заборонена як така, що водить споживачів в оману, що вказує на укладення цього контракту з використанням відповідачем нечесної підприємницької практики. Разом із цим суд вважає такими, що не можуть бути взяті до уваги, доводи відповідача про відсутність в його діях ознак використання пірамідальної схеми з посиланням на здійснення ним незабороненої законом діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, з огляду на наступні обставини. Законом України Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг N 3462-VI від 02 червня 2011 року ч. 1 ст. 4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг було доповнено п. 11-1, згідно з яким до фінансових послуг законодавцем було віднесено адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, який набув чинності з 08 січня 2012 року. Відповідно до п. 1.2. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 жовтня 2012 року № 1676 (далі Ліцензійні умови), послугою з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі є фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Згідно з цими Ліцензійними умовами договором про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі вважається укладений в письмовій формі договір, за яким одна сторона (ліцензіат) за винагороду зобовязується забезпечити придбання певного товару другій стороні (учаснику групи) за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи, а друга сторона зобовязується сплатити поточну ціну цього товару шляхом внесення періодичних платежів та винагороду ліцензіату. Відповідно до припису п. 5.2. Ліцензійних умов ліцензіат зобовязаний забезпечувати придбання товару учаснику групи в разі повної оплати ним вартості товару та за умови виконання інших зобовязань за договором про адміністрування по відношенню до ліцензіата у термін, встановлений договором, але не пізніше двох місяців з моменту повної оплати вартості товару та виконання інших зобовязань за договором про адміністрування по відношенню до ліцензіата. Відповідно до вимог п. 5.1. Ліцензійних умов, ліцензіат протягом строку дії ліцензії зобовязаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг в тому числі Закону України Про захист прав споживачів та цих Ліцензійних умов. Таким чином відповідно до змісту вищенаведених нормативно-правових актів існування такого виду фінансових послуг як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі не може звільняти особу, яка отримала ліцензію на здійснення цього виду фінансової діяльності, від обовязку дотримуватися вимог Закону України Про захист прав споживачів, та відповідно, надавати право на створення та експлуатацію пірамідальних схем, які заборонено як такі, що вводять споживача в оману та є проявом нечесної підприємницької практики. Зі змісту спірного контракту, копія якого знаходиться в матеріалах справи, не вбачається, що після його укладення шляхом внесення за взаємною згодою між його сторонами відповідних змін контракт було приведено у відповідність до вимог ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів та п. 5.2. Ліцензійних умов. Доказів цього відповідачем суду надано не було. За таких обставин суд доходить висновку, що спірний контракт на час розгляду даної справи зберігає всі визначенні п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону ознаки використання пірамідальної схеми, оскільки не передбачає чітких строків та інших гарантій одержання позивачем обумовленого ним автомобіля. Враховуючи вказані обставини, а також, що підставою для недійсності (нікчемності) правочину є порушення вимог закону щодо його чинності, які мали місце у фактичних взаємовідносинах між його сторонами саме в момент його вчинення, та не були в подальшому усунуті сторонами, суд доходить до висновку, що вищевказані зміни у законодавстві, не може спростовувати нікчемність спірного контракту. Відповідно до ч.ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків для його сторін, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до розяснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року N 9, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. В обґрунтування позовних вимог крім ч. 6 ст. 19 Закону Про захист прав споживачів позивач посилається також на положення ст. 227 ЦК України, відповідно до приписів якої може бути визнаний недійсними правочин, який було вчинено без спеціального дозволу (ліцензії). Разом з тим, суд виходить з того, що спірний контракт є нікчемним. За таких обставин, суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь правонаступників у рівних частках грошових коштів, сплачених йому позивачем, у загальній сумі 34 567 грн. 08 коп. При цьому суд виходить з того, що позивач безпідставно обґрунтовує вимогу про стягнення сплачених ним за контрактом грошових коштів як завдану йому шкоду, оскільки згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України, кошти сплаченні за нікчемним договором, не можуть ототожнюватися зі шкодою, завданою укладенням такого договору, а відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають стягненню як набутті без достатньої правової підстави. Разом із цим суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що спірний контракт було розірвано ще у 2010 році у звязку із невиконанням позивачем його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно із ч. 3 цієї статті, у разі односторонньої відмови від договору, якщо таке право передбачено договором або законом, такий договір є розірваним. Дії однієї із сторін договору, спрямованні на односторонню відмову від договору, що має наслідком його розірвання, є правочином в розумінні змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України, оскільки в результаті розірвання договору припиняються передбаченні ним права та обовязки його сторін, а також набуваються права та обовязки, що повязанні з його розірванням. Вказане стосується також розірвання в порядку ст. 907 ЦК України договору про надання послуг, проте не може стосуватися спірного контракту, оскільки відповідно до вище зазначених обставин він є нікчемним з моменту його укладення, а тому крім того, що витікає з його нікчемності, не може породжувати жодних правових наслідків для його сторін, в тому числі повязаних з його розірванням, оскільки розірвати можна лише чинний договір, а не нікчемний. В іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Суд вважає безпідставною вимогу про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. 00 коп. Так, вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує порушенням відповідачем прав споживача укладенням спірного контракту. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі вказана норма передбачає можливість стягнення з особи, яка його порушила, грошової суми на відшкодування моральної шкоди. Проте вказана норма є загальною нормою, яка лише встановлює можливі способи захисту, що можуть застосовуватися у разі порушення зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з приписом ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За своєю юридичною природою моральна шкода є компенсацією (відшкодуванням) фізичних та душевних страждань, яких зазнає особа внаслідок порушення її прав вчиненням щодо неї або інших осіб протиправних дій, зазначених у ч. 2 ст. 23 ЦК України. Тому право на відшкодування моральної шкоди особа може реалізувати лише у разі вчинення протиправних дій, що за своїм характером спричиняють їй душевних страждань чи фізичного болю, та якщо такі страждання викликанні саме діями, переліченими у ч. 2 ст. 23 ЦК України. Згідно із ст. 23 ЦК моральна шкода може полягати: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. На підставі положень наведених вище правових норм відшкодування моральної шкоди може відбуватися у випадках, зазначених у ст. 23 та ст. 1167 ЦК, які не повязанні із порушенням майнового зобовязання, а стосуються деліктних зобовязань. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК та п. 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода за порушення майнового зобовязання може підлягати відшкодуванню тільки якщо це прямо передбачено законом або договором. При цьому суд не може взяти до уваги положення п. 2 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів як встановлену законом підставу для її стягнення з відповідача на корить правонаступників позивача, оскільки воно є загальним і передбачає лише можливість її стягнення у разі задоволення вимог споживача, але за наявності прямо встановлених законом або договором підстав. Окрім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, лише якщо таке відшкодування було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача інфляційних згідно зі ст. 625 ЦК України, розрахованих на суму грошових коштів, сплачених за спірним договором, який позивач просив визнати недійсним. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Положення ст. 625 ЦК регулюють зобовязальні правовідносини, тобто застосовується у випадку порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Приписи цієї статті не застосовуються лише у разі наявності між сторонами деліктних відносин з відшкодування завданої шкоди, проте можуть застосовуватися у зобовязаннях, які виникають внаслідок безпідставного збагачення однієї особи за рахунок іншої, в тому числі й у разі передання майна за нікчемним правочином. Таке зобовязання виникає з підстав передбачених ст.ст. 11, 1212 ЦК України, а тому, якщо безпідставно набутим майном є грошові кошти, зобовязання щодо їх повернення є грошовим в розумінні змісту ст. 625 ЦК України, за порушення якого можуть застосуватись передбаченні у ній правові наслідки. Проте, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, може мати місце тільки за умови прострочення виконання грошового зобовязання, а обовязок сплатити інфляційні втрати та три відсотки річних може бути покладений на боржника тільки за вимогою кредитора. Положення глави 83 ЦК України, якими врегульовано зобовязання з безпідставного збагачення, та положення ст.ст. 216 216 ЦК України, якими врегульовано застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, не встановлюють спеціального строку, на протязі якого, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави за нікчемним правочином, та внаслідок цього безпідставно збагатилася, повинна повернути безпідставно одержане майно. Тому цей строк, визначається відповідно до загальних положень ст. 530 ЦК України, у ч. 2 якої передбачено семиденний строк виконання боржником його зобовязання, перебіг якого розпочинається від дня предявлення кредитором вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства або, якщо інший строк не встановлено договором або законом. Суду не було надано доказів того, що таку вимогу було предявлено відповідачу у період часу, за який позивач просить стягнути інфляційні втрати. Предявленням цієї вимоги може бути розцінено подання до суду позову до відповідача з моменту його отримання. Проте позов, за яким було відкрито провадження у даній справі, був поданий до суду лише 25 серпня 2011 року, а розраховані у позові інфляційні втрати позивач просить стягнути за період часу починаючи з лютого 2008 року по червень 2010 року, тобто до дати подання позову висунення відповідної вимоги до позивача. При розподілі між сторонами судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на корить якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. Відповідно до п.п. 1), 2) п. 1 ч. 2 ст. Закону України Про судовий збір розмір судового збору за подання позову майнового характеру становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,2 відсотка від мінімальної заробітної плати та не більше трьох її розмірів, а за вимогою немайнового характеру 0,1 відсоток від мінімальної заробітної плати. Ціна даного позову становить 34567 грн. 08 коп., а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 345 грн. 67 коп. за майновою вимогою, та за немайновою вимогою про недійсність (нікчемність) контракту в розмірі 114 грн. 70 коп., а всього 460 грн. 37 коп. Разом з цим суд вважає безпідставною вимогу про стягнення з відповідача 1500 грн. 00 коп. на відшкодування витрат на оплату правової допомоги. Вказану вимогу позивач помилково обґрунтовує з посиланням на ст. 22 ЦК України тим, що укладенням спірного контракту, сплаченні за яким грошові кошти підлягають стягненню, йому було завдано матеріальних збитків. Витрати на правову допомогу не є збитками в розумінні змісту ч. 2 ст. 22 ЦК України, оскільки вони не є тими витратами, які позивач мусив зробити для відновлення свого порушеного права. Понесення цих витрат та їх розмір не знаходиться у прямому причино-наслідковому звязку із самим фактом порушення відповідачем прав позивача як споживача. Поряд із цим суд не вбачає правових підстав для стягнення цих витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, зважаючи на наступні обставини. Згідно з приписом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, тільки за умови, якщо вони документально підтвердженні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права та за законом має право на її надання, така особа здійснює процесуальні права, передбаченні у ч. 2 цієї статті. Згідно із ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Однак, такого клопотання від позивача до суду не надходило. Представником позивача на підтвердження його повноважень було надано до матеріалів справи довіреність на імя [PERSON] на представництво інтересів позивача. Отже, він брав учать у справі як представник позивача та не залучався за його заявою до участі у справі у статусі особи, яка відповідно до вимог ст. 56 ЦПК України надає правову допомогу. Окрім того, ані позивачем, ані його представником не було надано суду на підтвердження понесених витрат на правову допомогу документально обґрунтованого розрахунку із зазначенням характеру та виду отриманих в якості правової допомоги юридичних послуг та їх вартості, а також не надано доказів на підтвердження факту їх надання в межах суми фактично сплачених грошових коштів. На підставі викладеного, відповідно до ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19, 22 Закону України Про захист прав споживачів, ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст.ст. 215, 216 ЦК України,

Outcome: partial