Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача в якому просила стягнути з відповідача на її користь 19028,10 грн. в якості середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27.12.2011 року наказом Голови правління ВАТ "АК "Дніпроавіа" №347/Л її було звільнено з посади техніка з обліку організації перевезень Комплексу з наземного забезпечення перевезень. Копії наказу про звільнення їй не видавалась, лише витяг. Також, їй було виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку та виплачено одночасно одноразову допомогу. Однак, розрахунок в день звільнення з нею було проведено не в повному обсязі. Остаточний розрахунок було здійснено лише 14.09.2012 року та було доплачено 1 360,08 грн. Кошти були перераховані на її заробітну платіжну картку ЗАТ КБ "Приват Банк", про що вона дізналась 02.10.2012 року. Оскільки середньомісячний заробіток складає 2 300 грн., то за несвоєчасний розрахунок їй повинні доплатити починаючи з 28.12.2011 року по 14.09.2012 року з розрахунку 104,55 (середньоденний заробіток) * 182 робочих дня = 19 028,10 грн. Посилаючись на ч.1 ст.116, ст.117 КЗпП України звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, посилаючись на викладене в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, вважаючи, що вимоги предявлені з порушенням строків позовної давності, а тому провадження по справі слід закрити. Вважає що сума, доплачена позивачу в розмірі 1306,08 грн. 14.09.2012 року не є основною заробітною платою, оскільки позивачу було доплачено компенсацію за невикористану відпустку в 16 днів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному зясуванню всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено в судовому засіданні, 27 грудня 2011 року головою правління ВАТ "АК "Дніпроавіа" винесено наказ №347/Л, яким [PERSON], техніка по обліку служби організації перевезення Комплексу з наземного забезпечення перевезення звільнено у звязку зі скороченням штату 27 грудня 2011 року з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку і виплатою одноразової допомоги. /а.с.4/ Відповідно запису трудової книжки позивача, [PERSON] звільнена 27.12.2011 року у звязку зі скороченням штату на підставі наказу №347/Л від 27.12.2011 року. /а.с.5/ Згідно виписки ПАТ КБ "ПриватБанк" на зарплатну картку [PERSON] 14.09.2012 року надійшли грошові кошти в сумі 1 360,08 грн. /а.с.6/ Відповідно до заперечення відповідача, останній вважає, що для звернення до суду з позовом про порушення права робітника встановлено тримісячний строк, окрім позовів про порушення оплати праці, для яких позовний строк не встановлений, що визначено ч.1 ст.233 КЗпП України. Разом з тим, вважають, що компенсація за невикористану відпустку не відноситься до структури заробітної плати, тому позивач пропустила строк звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці", основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно п.2.2. Інструкції зі статистики заробітної плати №5 від 13.01.2004 року, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить в тому числі оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку відноситься до фонду додаткової заробітної плати. Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітною плати чи компенсацією втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків. Тому, суд погоджується з висновком відповідача щодо того, що компенсація за невикористану відпустку відноситься до фонду додаткової заробітної плати, а тому до позовних вимог не застосовуються положення ч.2 ст.233 КЗпП України. Відповідно ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Виплата працівникові розрахунку при звільненні є окремим від видачі трудової книжки обовязком відповідача. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в день звільнення при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Із змісту наведеного положення законодавства про працю, яким позивачка обумовлює вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, випливає, що передумовою такої відповідальності власника або уповноваженого ним органу є вина. Як визначив законодавець компенсація за невикористану відпустку - це грошові виплати, встановлені з метою відшкодування працівникові витрат, пов'язаних з виконанням ними трудових та інших передбачених законом та іншими нормативно-правовими актами і колективним договором обов'язків. Обовязковим для судів при розгляді справ про стягнення заробітної плати та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку є встановлення вини відповідача. При цьому винна протиправна поведінка відповідача у невиконані зазначеного вище обовязку полягає в невиконанні чи неналежному виконанні зобовязання, що виявляється в невиконані певної дії працівником підчас виконання посадових обовязків. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Так, судом за участі сторін в судовому засіданні встановлено, що 1306,08 грн., перераховані на зарплатну картку позивача 14.09.2012 року, є компенсацією за невикористану відпустку. Вказана сума нарахована відповідачем добровільно, після виявлення факту порушення нарахування при звільненні, про що позивач була повідомлена в телефонному режимі. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з положенням ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків встановлених ст.233 КЗпП України районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з п.4 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року з наступними змінами, встановлені ст.228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини цих строків, також навести у рішенні чому він поновлює або вважає не можливим поновити пропущений строк. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач була звільнена 27.12.2011 року, а звернулась до суду з позовом лише 02.11.2012 року, тобто дійсно пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом. Разом з тим, судом також встановлено, що розрахунок при звільненні позивач отримала в середині січня 2012 року, після чого неодноразово уточнювала телефоном в бухгалтерії відповідача що саме увійшло до суми розрахунку, однак особисто за розрахунковим листом не зявилась, та досі його не отримала. Оскільки факт невиплати позивачу належних їй сум у строки передбачених ст.116 КЗпП України не доведено, як і порушення у звязку з цим її законних прав, суд вважає, що відсутні підстави для стягнень, передбачених ст.117 КЗпП України. Позивачем без поважних причин пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом, підстав для поновлення вказаного строку не встановлено, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed