Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-04 00:00:00

17 січня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій підтримала свої позовні вимоги і просила розглядати справу за її відсутності (а.с. 11). Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду надав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнав повністю, погодився з розміром аліментів (а.с. 12). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню, як такі що знайшли своє повне підтвердження з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області № 2036/2-46/11 від 24 січня 2011 року (а.с. 6). Від шлюбу згідно зі свідоцтва про народження серії 1-ВЛ № 048615 сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який згідно з довідки, наданої виконавчим комітетом Введенської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 10 від 09.01.2013 року, проживає з позивачем (а.с. 4, 5). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 цієї ж Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В ст. 51 Конституції України закріплений обовязок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до вимог ст.ст.: 180 СК України - батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; 181 ч. 3 СК України - кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; 191 СК України - аліменти на дитину за рішенням суду присуджуються з дня предявлення позову. При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина проживає з матірю та знаходиться на її утриманні, на підтвердження чого надана довідка за місцем мешкання матері; відповідач не є пенсіонером чи інвалідом, працює неофіційно, тобто отримує дохід, розмір якого не підтверджено, відомостей про наявність інших осіб які б знаходилися на утриманні відповідача суду не надані. Враховуючи матеріальне становище платника аліментів, який на даний час працює, відсутність у нього інших осіб, які знаходяться на його утриманні, характер його роботи та матеріальне становище позивача та дитини, суд вважає можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного і

Outcome: approved