Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-16 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] та з врахуванням уточнених позовних вимог просила визнати удаваними договори дарування: земельної ділянки площею 0,0629 га по вул Комсомольській в с. Пухівка Броварського району Київської області, укладений 22.10.2005 року між [PERSON] і відповідачем, визнавши наявність правовідносин врегульованих договором купівлі-продажу; земельної ділянки площею 0,101 га, яка знаходиться в с. Пухівка Броварського району, укладений 22.10.2005 року між [PERSON] і відповідачем, визнавши наявність правовідносин врегульованих договором купівлі-продажу; земельної ділянки площею 0,0268 га. яка знаходиться в с. Пухівка Броварського району, укладений 07.03.2006 року між [PERSON] і відповідачем, визнавши наявність правовідносин врегульованих договором купівлі- продажу та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених земельних ділянок в порядку поділу майна подружжя. Свої вимоги обгрунтувала тим, що 12 серпня 1994 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який розірвано 19 червня 2009 року рішенням Подільського районного суду м. Києва. Зазначає, що у 2011-2012 роках їй стало відомо, що за час перебування у шлюбі відповідач на підставі договорів дарування від 22.10.2005 року та 07.03.2006 року придбав у власність земельні ділянки площею 0,0629 га, 0,101 га та 0,0268 га, що розташовані в с. Пухівка Броварського району Київської області. Позивач вважає, що зазначені договори дарування є удаваними, і правовідносини між сторонами цих договорів повинні регулюватися договорами купівлі-продажу, які сторони уклали насправді, а тому земельні ділянки, які придбані відповідачем під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя і вона має право на їх половину. В ході розгляду справи представник позивача заявив клопотання про залишення без розгляду позовних вимог про визнання удаваними договорів дарування земельної ділянки площею 0,0629 га, укладеного 22.10.2005 року між [PERSON] і відповідачем; земельної ділянки площею 0,101 га, укладеного 22.10.2005 року між [PERSON] і позивачем та визнання права власності на 1/2 частину цих земельних ділянок. Ухвалою суду від 17.12.2012 року позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та просить визнати удаваним договір дарування земельної ділянки площею 0,0268 га, яка знаходиться в с. Пухівка Броварського району, укладений 07.03.2006 року між [PERSON] і відповідачем, визнавши наявність правовідносин врегульованих договором купівлі- продажу та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки в порядку поділу майна подружжя. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, посилаючись на безпідставність вимог позивача та на пропуск с троку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 серпня 1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії II-ЛЕ № 362984. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2009 року, шлюб між сторонами розірвано. Згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого 07 березня 2006 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0268 га, кадастровий номер 3221286801:01:045:0017, розташовану в с. Пухівка Броварського району Київської області, надану для ведення особистого селянського господарства. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що дійсно відчужила належну їй земельну ділянку площею 0,0268 га, але не памятає, який саме договір підписувала у нотаріуса. За відчуження земельної ділянки отримала грошові кошти від особи, з якою укладала договір у нотаріуса. Таким чином, судом встановлено, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування земельної ділянки не мав безоплатного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК україни, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 655 ЦК україни, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товарО і сплатити за нього певну грошову суму. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що укладений договір дарування земельної ділянки фактично приховує договір купівлі-продажу земельної ділянки. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як розяснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Беручи до уваги наведене, суд визнає удаваним договір дарування земельної ділянки, укладений 07.03.2006 року між [PERSON] та [PERSON] та визнає, що між ними укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 червня 2009 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів встановлено, що сторони з 2006 року припинили шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, загального бюджету не мають. Згідно з ч. З ст. 61 ЦПК України, ці обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не доведено, що станом на 07.03.2006 року (день укладення договору дарування) сторони фактично не припинили шлюбні відносини, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0268 га в порядку поділу майна подружжя. При цьому суд враховує, що про фактичне припинення шлюбних відносин у 2006 році зазначала сама позивач у позовній заяві, що вбачається з описової частини рішення Подільського райсуду м. Київа від 19.06.2009 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial