Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми та свої вимоги мотивує тим, що з 01 жовтня 1968 року по 03 листопада 2008 року він працював у ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обовязків він отримав у 2002 році професійне захворювання, а також 29 вересня 2005 року при виконанні позивачем трудових обовязків з ним стався нещасний випадок. 20 лютого 2006 року МСЕК встановила позивачу 80 % стійкої втрати працездатності та ІІ групу інвалідності. Позивач посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в звязку з ушкодженням здоровя, почутті безвихіддя в звязку зі значною втратою працездатності. Він не може виконувати роботу, повязану з підняттям і перенесенням вантажів, речей, у тому числі роботу на присадибній ділянці, постійно відчуває втому, зниження слуху, шум у вухах та голові, погіршилися особисті взаємини з рідними, сусідами, він змушений вести замкнутий спосіб життя, порушено звичний уклад життя. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути 150000 грн. в рахунок відшкодування шкоди спричиненої каліцтвом. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, та посилаючись на те, що з вини роботодавця позивач отримав ряд хронічних професійних захворювань та з ним стався нещасний випадок на виробництві. Просить стягнути з [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми та з ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе» по 80000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми (далі [PERSON]) [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що по трьом страховим випадкам позивачу щомісячно відшкодовується сума втраченого потерпілим заробітку, а також позивачу виплачується пенсія за віком, крім того позивач звернувся до суду з вказаними позовними вимогами з порушенням строку позовної давності. Позивач [PERSON] та представник відповідача ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе» в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд заслухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 01 жовтня 1968 року по 03 листопада 2011 року перебував в трудових відносинах з ВАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», що підтверджується копією її трудової книжки на а. с. 7-8. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 132 від 12 грудня 2002 року позивачу встановлено професійне захворювання: Нейросенсорна туговухість IV ступеню зі значним ступенем зниження слуху профхарактеру. Вібраційна хвороба від впливу комбінованої вібрації ІІ ст. (вегетативно-сенсорної поли невропатія верхній і нижніх кінцівок з ангіоспазмами пальців та вегетативно-трофічним порушенням на кистях, 2-х бічний плече-лопаточний періартроз, міофиброз мязів передпліччя, остеохандроз плечових, ліктьових та лучезапястних суглобів зі стійким больовим синдромом та обмеженням функції верхніх кінцівок. (а. с. 10-11). З акту освідування МСЕК від 31 січня 2003 року вбачається, що позивачу встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, встановленим 12 грудня 2002 року (а.с. 46). Згідно акту про нещасний випадок, повязаний з виробництвом № 179 від 03 жовтня 2005 року, встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, а саме: 29 вересня 2005 року за завданням начальника ПРБ [PERSON] [PERSON] оформлював карти дозволу в управлінні головного металурга за замовленням 10458 і 10460. Прямуючи від відділу ковальських робіт в термічний відділ, біля кабінету управління головного технолога № 334, він спіткнувся об виступаючий край плитки та, падаючи на підлогу, травмував собі праве плече. Причиною нещасного випадку зазначено незадовільний стан підлоги, порушення п.п. 3.4 і 3.5 НАОП 1.4.10-1.11-82. Неуважність постраждалого при русі (а.с. 14-15). Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 5 від 26 січня 2005 року позивачу встановлено професійне захворювання: Хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології І-ІІ ст. в фазі нестійкої ремісії. Дискинезія бронхів І-ІІ ст. ЕЛ І ст. ДН І-ІІ ст. Захворювання професійне. Вібраційна хвороба від впливу комбінованої вібрації ІІ ст. (вегето-сенсорна полі невропатія верхніх та нижніх кінцівок з ангіоспазмами пальців та вегетативно-трофічними порушеннями на кистях, двобічний плече-лопаточний періартроз, міофіброз мязів передпліччя, остеохондроз плечових, ліктьових і лучезапястних суглобів зі стійким больовим синдромом та обмеженням функції верхніх кінцівок). Нейросенсорна туговухість IV ступеню зі значним ступенем зниження слуху професійного характеру (а.с. 18). Причиною професійного захворювання, встановленого позивачу є проведення робіт в умовах підвищення рівня виробничого шуму, пилу, загазованості, важкості праці. Професійне захворювання виникло в звязку з недосконалістю технологій, неефективним використанням засобів індивідуального захисту. Згідно висновку МСЕК від 08 квітня 2005 року позивачу встановлено 65% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням встановленим 26 січня 2005 року, у тому числі 15% первинно, а відповідно до висновку МСЕК від 03 лютого 2006 року встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності у звязку з нещасним випадком на виробництві, встановленим 04 жовтня 2005 року, у тому числі 15% - первинно та встановлено ІІ групу інвалідності (а.с. 40, 19-20 ). Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, а також стався нещасний випадок на виробництві, що спричинило йому душевні страждання в звязку зі значним погіршенням стану здоровя. Внаслідок погіршення стану здоровя позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації її життя. Відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок [PERSON]. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання виникло у позивача 12 грудня 2002 року, тобто під час дії ч. 3 ст. 34 Закону України № 1105-XIV, а тому є підстави для покладення на [PERSON] [PERSON] обовязку відшкодувати позивачу моральну шкоду на підставі вищевказаної норми закону. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 31 грудня 2005 року обовязок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок [PERSON], яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обовязки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобовязаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоровя працівникові під час виконання ним трудових обовязків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. Суд не може взяти до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки на дані спірні правовідносини не поширюється строк позовної давності. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не розповсюджується на вимоги щодо відшкодування шкоди, що завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя чи смертю. Аналогічні розяснені надані у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми у розмірі 6500 грн., та з відповідача ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе» у розмірі 1500 грн. Відповідно до п. 3 ст. 88 ЦПК України з ПАТ «СМНВО ім. Фрунзе» необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп., та враховуючи те, що відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне віднести судові витрати по справі на рахунок держави.

Outcome: partial