Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-18 00:00:00

Позивач 14.08.2012 року звернулася в суд з вищевказаним позовом. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що 12.02.2009 року помер її дядько [PERSON], який являвся рідним братом її матері [PERSON], яка померла 03.03.2005 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок №56 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Петровського в м. Нова Одеса Миколаївської області. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 серпня 2011 року їй було визначено додатковий строк для подання заяви до нотаріальних органів про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Далі позивач зазначила, що при зверненні до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини їй стало відомо, що відповідач по справі, як спадкоємець, який вже отримав свідоцтво про право власності на спадковий будинок, 05.05.2011 року продав цей спадковий будинок і земельні ділянки, на якій він був розташований третій особі [PERSON], на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Зазначила, що цей договір купівлі-продажу житлового будинку є недійсним, так як він суперечить чинному законодавству, так як відповідач не мав права продавати земельні ділянки, бо не був їх власником. Крім того, на думку позивача, в договорі купівлі-продажу будинку не було зазначено все нерухоме майно, що розміщене на зазначеній в договорі земельній ділянці, ціна договору була значно занижена, з метою ухилення від сплати податку, а державна оцінка вартості проданого майна відрізняється від ринкової в декілька разів, також в договорі вказана поштова адреса будинку, яка фактично відображає поштову адресу двох господарств. Посилаючись на викладені в позові обставини, на порушення чинного законодавства при оформлені цього договору, а саме на порушення вимог ст.ст.203, 205 ЦК України, ст.ст.120, 132 ЗК України, ст.172 Податкового Кодексу України, ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.55 Закону України «Про нотаріат», ст.ст.1, 24 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», на порушення тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, просила суд винести рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу цього житлового будинку та просила суд надати правову оцінку протиправним діям учасникам правочину і службовцям, наділеним повноваженнями, які укладали і реєстрували цей договір з грубим порушенням законодавства. В судовому засіданні позивач повністю підтримала свій позов та просила суд його задовольнити. Представник відповідача не визнав заявлених позовних вимог та посилаючись на законність оспарюваного договору купівлі-продажу житлового будинку, на існування вже набравших законної сили судових рішень з приводу існуючих між сторонами правовідносин, просив суд в задоволені позову відмовити, як безпідставному. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду письмову заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність та висловила свою правову позицію щодо заявлено позову, яка зводиться до не визнання нею цих позовних вимог з проханням відмовити в позові. Справа у відповідності до заяви третьої особи та вимог ст.169 ЦПК України, розглянута у відсутність цієї третьої особи, враховуючи наявність достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, якими передбачено принципи змагальності сторін та обовязок доведеності обставин справи, кожна сторона повинна довести перед судом ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову, так і на заперечення позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2009 року в місті Нова Одеса Миколаївської області помер [PERSON], після смерті якого залишилося не заповідане ним спадкове майно, а саме житловий будинок №56 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Петровського в м. Нова Одеса Миколаївської області, земельні ділянки за цією ж адресою, площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку і площею 0,1211 га для ведення особистого селянського господарства. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] своєчасно подав заяву до нотаріальних органів про прийняття спадщини і прийняв спадщину, про що 21.08.2009 року одержав свідоцтво про право на спадщину, до складу якої входив і житловий будинок №56 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Петровського в м. Нова Одеса Миколаївської області. 07.10.2010 року, в звязку з будівництвом нового будинку на території успадкованого майна, відповідач звернувся до органів БТІ про виділення в окреме господарство літньої кухні. Рішенням виконкому Новоодеської міської ради №169 від 13.10.2010 року було виділено відповідачу в окреме господарство з оформленням права власності і видачею свідоцтва про право власності на житловий будинок загальною площею 74,6 кв.м, убиральною, спорудами, огорожею по вул. Петровського №56 А в м. Нова Одеса Миколаївської області. 05.05.2011 року відповідач [PERSON] продав третій особі по справі [PERSON] за 52 тисяч гривень житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в м. Нова Одеса по вул. Петровського, №56. Цей договір купівлі-продажу житлового будинку був посвідчений 05.05.2011 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу. Позивачка же пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05.08.2011 року, яке набрало законної сили 20.10.2011 року, позивачці було визначено додатковий трьохмісячний строк для подання нею заяви про прийняття спадщини, яку вона подала до нотаріальної контори - 01.11.2011 року. Тобто, на момент подання позивачем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, спадковий будинок було вже продано відповідачем третій особі. Свідоцтво про право на спадщину за законом позивачка в нотаріальних органах не отримала. Разом з тим, слід зазначити, що на час отримання такого свідоцтва про право на спадщину відповідачем [PERSON], позивачка це свідоцтво не оскаржувала. Як свідчать обставини викладені в рішенні Новоодеського районного суду від 13.01.2012 року по справі №2-2460/2011, яка розглядалась за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку та обставини, що викладені в ухвалі колегії судів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 14.03.2012 року, якою вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, відповідач [PERSON], здійснюючи продаж належного вже йому житлового будинку [PERSON] прав позивачки не порушував. Вказані в цих рішеннях суддів обставини, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, являються обставинами, що не підлягають доказуванню при розгляді інших справ і є обовязковими для суду, що розглядає справу, в якій беруть участь ті ж самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Також встановлено, що попередніми судами позивачу було розяснено її право на одержання грошової компенсації, як спадкоємцю, яка пропустила строк прийняття спадщини, вартості тієї частки майна у спадщині, яке не збереглося, у відповідності з вимогами ст. 1280 ЦК України. Таким чином, позивач, як спадкоємець, не позбавлена права здійснити захист своїх інтересів спадкоємця, шляхом звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації, відповідно до її частки у проданому будинку, як це визначено ч. 2 ст. 1280 ЦК України, про що зазначається і в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах спадкування». Що ж стосується позовних вимог щодо недійсності правочину, то суд зазначає, що загальні вимоги до правочинів, додержання яких являється необхідним для їх чинності, передбачені ст.ст.203-205 ЦК України. Дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи дають підстави суду стверджувати, що ці загальні вимоги правочинів були повністю дотриманні сторонами при укладені оспарюваного позивачем договору від 05.05.2011 року про купівлю-продаж житлового будинку №56 з господарськими будівлями і спорудами по вул. Петровського в м. Нова Одеса Миколаївської області, а доводи позивача в обґрунтування заявлених нею позовних вимог не спростовують висновків суду щодо законності цієї угоди. Суд вважає безпідставними, такими що не ґрунтуються на вимогах чинного цивільного і земельного законодавства посилання позивача на незаконність цієї оспарюванної угоди. Так, посилання позивача на те, що будинок було продано по значно меншій ціні, ніж дійсна його ринкова вартість, на те, що разом з будинком було продано і дві земельні ділянки, не знайшли свого підтвердження при дослідженні умов вищевказаного договору. Крім того, слід зазначити, що про вартість нерухомого майна при його купівлі-продажу домовляються сторони при укладені такої угоди і це їх право визначати ціну такому майну. Вказаний висновок суду кореспондується з вимогами ст. 655 ЦК України, яка передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму Чинним законодавством України не передбаченого положень, згідно з якими договірна ціна нерухомого майна не повинна бути меншою ніж його дійсна ринкова вартість, а тому такі доводи позивача в обґрунтування свого позову, суд також вважає безпідставними. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначенні параграфом 2 глави 16, розділу 4 ЦК України, зокрема і ст.215 ЦК України, на яку як на підставу свого позову посилається позивач. Позивач оспорює вказаний правочин, посилаючись на його недійсність, внаслідок порушення чинного законодавства сторонами при його оформленні , але ці обставини не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді справи і не доведені позивачем ніякими доказами, а навпаки її доводи спростовуються дослідженими документами справи і судовими рішеннями. Дослідженні в судовому засіданні фактичні обставини справи свідчать про те, що сторони договору купівлі-продажу і нотаріус при його оформлені не вчиняли ніяких протиправних дій по цій угоді. Суд, після аналізу всіх обставин справи та при оцінки досліджених доказів, не вбачає порушень вимог ст.203 ЦК України при укладені даної угоди між відповідачем та третьою особою по справі. В звязку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги являються безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню, так як дослідженні в судовому засіданні фактичні дані спростовують доводи позивача щодо підстав та предмету його позову. Тому, з у урахуванням викладено, в звязку з відсутністю передбачених чинним законодавством підстав для задоволення позову, суд відмовляє в його задоволені повністю.

Outcome: dismissed