Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що вона до 2001 року проживала зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в будинку №51 по пров. 4-й Парниковий в місті Миколаєві, де прописана по теперішній час. В 2001 році між нею та її сестрою [PERSON] відбулася усна домовленість, за якою остання переїжджала жити до [PERSON], в звязку з сімейними обставинами, а позивачки в свою чергу, в квартиру [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 10 квітня 2010 року [PERSON] померла. Як зясувалося пізніше, ще за 2 роки до смерті вона заповіла 1/2 частину будинку №51 по пров. 4-й Парниковий в місті Миколаєві [PERSON]. Після смерті [PERSON], [PERSON] почала настроювати [PERSON], користуючись тим, що він інвалід 1 групи, проти дочки. Не пускає [PERSON] до будинку, не надає ключів від калитки та дому, заважає спілкуватися з батьком. Дані дїї [PERSON] позивачка розцінює як протиправні та такі, що порушують її права, як члена сімї власника житла. На підставі викладеного позивачка просила усунути перешкоди в користуванні буд. №51 по пров. 4-й Парниковий в місті Миколаєві, шляхом її вселення. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Посилаючись на те, що відповідачка в добровільному порядку в 2000 роді, дізнавшись про його тяжку хворобу та не бажаючи здійснювати за ним догляд, зібрала всі речі і в добровільному порядку пішла жити в квартиру [ADDRESS], просив визнати її, на підставі ст.71-72 ЖК України та. ч.2 ст.405 України, втратившою право користування будинком №51 по пров. 4-1 Парниковий в місті Миколаєві. Ухвалою суду від 11 січня 2012 року цивільні справи за зазначеними позовами були обєднані в одне провадження. Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що [PERSON]П, запропонувала [PERSON] перебратися в її квартиру, а сама перейшла жити до [PERSON], оскільки в неї були складні відношення в родині. Запевнивши [PERSON] в тому, що свою квартиру вона віддала [PERSON], [PERSON] умовила останню оформити на неї заповіт на частину будинку № 51 по пров. 4-му Парниковому в місті Миколаєві. На теперішній час відповідачка, в такий же спосіб, хоче отримати у власність частку [PERSON]. 3 цією метою вона всіляко заважає [PERSON] спілкуватися з батьком, заперечує її проживанню в будинку та взагалі не впускає у двір, ключів від дверей не дає. На її спроби зайти до будинку, [PERSON] реагує скандалами. У [PERSON]Г, іншого житла не має, квартира, в якій вона проживає тимчасово за домовленістю, залишається у власності [PERSON] ЛІТ., тому просили задовольнити позов у повному обсязі, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник, а також [PERSON], як представник [PERSON], проти позову заперечували. Пояснили, що [PERSON] свідомо прийняла рішення виїхати з будинку №51 по пров. 4-й Парниковий в місті Миколаєві. З квартири, в якій вона зараз проживає, і яка належить [PERSON] та її синові, ніхто [PERSON] не вижинає. [PERSON] категорично проти проживання [PERSON] в спірному будинку, оскільки вона жодного разу не цікавилася його здоров'ям, не доглядала за ним, а тільки вчиняє сварки коли приходить, чим негативно впливає на його самопочуття. Просили позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, задовольни, а в задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд, заслухавши покази сторін, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, прийшов до наступного. Так судом встановлено, що будинок № 51 по пров. 4-й Парниковий в місті Миколаєві належить на праві приватної власності [PERSON]. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла 10 квітня 2010 року, залишивши заповіт на свою частку майна на імя [PERSON]. На час розгляду справи [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право власності ще не отримала. З матеріалів справи також вбачається, що в спірному будинку прописані подружжя [PERSON], [PERSON] з 19 січня 1993 року та [PERSON] з 05 березня 2009 року. Відповідно до ч.З ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, Відповідно до статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Як зясовано в судовому засіданні і не заперечується сторонами, [PERSON] вже більше 11 років не проживає в [INFO]. Але з пояснень сторін вбачається, що виїзду [PERSON] передувала її домовленість з [PERSON], згідно якої остання переїхала в спірний будинок, щоб доглядати за старими, а [PERSON]Г,, в належну [PERSON] квартиру. Зазнчене також підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], даними ними в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд вважає, що [PERSON] не вибула добровільно на постійне місце проживання з будинку батьків, а тільки тимчасово проживала за іншою адресою внаслідок родинної домовленості, що є поважною причиною. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, При цьому в судовому засіданні знайшли своє підтвердження обставини, на які посилалася [PERSON], вказуючи на те, що [PERSON]ГІ перешкоджає їй користуватися та проживати в спірному будинку. Так особисто [PERSON]П, в судовому засіданні пояснила, що ключів від калитки та будинку [PERSON] не надавала, а в будинок її не пускає бо виконує волю [PERSON], який не хоче бачити [PERSON] та спілкуватися з нею. Зазначене підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON]. Тому факт відмови відповідачів передати позивачці [PERSON] ключі від калитки та вхідних дверей до будинку, та їх заперечення проти проживання останньої в будинку, суд розцінює як створення відповідачами в порушення ст. 9 ЖК України перешкод для позивачки в користуванні спірним жилим приміщенням, що порушує її право, гарантоване ст.47 Конституції України, в зв'язку з чим суд вважає вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення законними та обґрунтованими. Стосовно тверджень [PERSON], що [PERSON] не доглядала мати і не доглядає батька, влаштовує скандали та сварки, суд вважає їх такими, що не мають правового підґрунтя при вирішенні заявлених вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Так відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічні положення містяться і у ч.1 ст. 405 ЦК України. Підстави та порядок позбавлення членів сімї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За змістом ст. 116 ЖК України, виселення члена сімї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливо в тому випадку, коли вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Відповідачі ж до суду з зазначених підстав не зверталися. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved