Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Аркада», в якому після уточнення позовних вимог просить припинити правовідносини з ПАТ АКБ «Аркада»шляхом розірвання договорів «Про участь у ФФБ»№№ В231 та В1-мм, визнати вказані договори недійсними, стягнути з відповідача грошову суму з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в розмірі 1 315 465 грн. та застосувати правові наслідки ст. 230 ЦК України стягнувши з відповідача завдані збитки в подвійному розмірі 2 630 930 грн. Позивач посилається на те, що 4 серпня 2006 року та 6 червня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним банком «Аркада»були укладені договори № В231 та В1-ММ відповідно, згідно з якими він передав відповідачу в управління грошові кошти з метою отримання у власність обєкта інвестування, а саме квартири [ADDRESS], повна вартість якої складає 931 753,48 коп., та машиномісця у паркінгу за № 20 за тією ж адресою, з визначеною вартістю обєкту інвестування 151 500,00 грн. Запланована дата введення обєкта будівництва в експлуатацію 30 вересня 2008 року та передачі обєкта під заселення 30 листопада 2008 року. З метою виконання умов договору позивачем було внесено на користь відповідача 931 753,48 коп. та 151 500,00 грн., що складає 100% вартості обєкта інвестування, однак відповідачем до теперішнього часу умови договорів не виконані, в звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Вислухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 4 серпня 2006 року та 6 червня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Аркада», який на теперішній час змінив найменування на Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Аркада»були укладені договори №№ В231 та В1-ММ про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно з умовами договору довіритель позивач дав згоду на участь у Фонді фінансування будівництва та передав кошти АКБ «Аркада»в управління з метою отримання у власність обєкта інвестування. Згідно з договорами за позивачем були закріплені конкретні обєкти інвестування, а саме квартира [ADDRESS] та машиномісце у паркінгу за № 20 за тією ж адресою. У звязку з повною оплатою позивачем вартості обєктів інвестування, між ним і банком були укладені договори про уступку майнових прав № В231 від 27 вересня 2007 року та № В1-ММ від 3 липня 2008 року. Відповідно до п. 3 договору № В231 від 27 вересня 2007 року обєктом інвестування є квартира [ADDRESS], вартістю 931 753,48 грн. Згідно з п. 3 договору № В1-ММ від 3 липня 2008 року обєктом інвестування є машиномісце у паркінгу за номером 20, за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 3, вартістю 151 500,00 грн. Станом на теперішній час відповідачем не виконано взятих на себе зобовязань перед [PERSON], про що не заперечував представник відповідача у судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність»інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися обєктами та результатами інвестицій, а розміщення інвестицій визнається невідємним правом інвестора і охороняється законом. У Законі України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»від 19 червня 2003 року № 978-IV з наступними змінами встановлені загальні принципи правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб з метою фінансування будівництва житла та особливості розпорядження цими коштами. У статтях 11, 12 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»передбачено, що фінансова установа може за власною ініціативою створити фонд фінансування будівництва з метою отримання довірителями цього фонду у власність житла, та визначено процедуру створення фонду фінансування будівництва, умови, особливості та обмеження щодо здійснення управління майном, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, відповідальність управителя і забудовника за невиконання взятих на себе зобов'язань тощо. Право власності громадян гарантоване Конституцією України. Його засади, принципи свободи договору і судового захисту цивільного права та інтересу, як і механізми зміни та розірвання договорів, регламентовані Цивільним кодексом України, який є основним актом цивільного законодавства України. Відповідно до статті 651 Кодексу зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, і у разі односторонньої відмови від договору, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір вважається розірваним. Крім того, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін при істотному порушенні договору іншою стороною. Ці положення договірного права деталізовано у статті 20 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», якою гарантується можливість відмови довірителя від участі у фонді фінансування будівництва і передбачається, що у разі дострокового припинення управління майном забудовник на вимогу управителя фонду фінансування будівництва зобов'язаний у визначений правилами строк перерахувати кошти для виплати довірителю. Таким чином, ні ЦК України, ні спеціальний Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»не встановлюють заборони на розірвання договорів виходячи з принципу диспозитивності цивільно-правових договірних відносин. Натомість у Законі, прийнятому після набрання чинності Кодексом, врегульовано правовідносини щодо розірвання договорів інакше, ніж у Кодексі. Відповідно до вимог ст. 509 ч. 1 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладені договору. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу. Таким чином, положення частини четвертої статті 3 Закону, згідно з яким забороняється розірвання фізичними особами будь-яких договорів, результатом яких є передача забудовниками завершеного об'єкта житлового будівництва, суперечить частині другій статті 3, частині другій статті 6, частині четвертій статті 13, частині другій статті 19, частинам першій, четвертій статті 41 Конституції України. Як вбачається з матеріалів справи, невиконання відповідачем своїх зобовязань у визначений договором строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати оплачену квартиру та машиномісце і відповідно до наданих пояснень сторін вказаний договір в найближчий час виконаний не буде що призведе до спричинення позивачу значних матеріальних збитків, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договорів В231 від 4 серпня 2006 року та № В1-ММ від 6 червня 2008 року, укладених між [PERSON] та АКБ «Аркада»є законними та доведеними. Виходячи із укладених 4 серпня 2006 року та 6 червня 2008 року договорів інвестування будівництва, позивач у повному обсязі виконав взяті на себе зобовязання, оплативши 100 % вартості житла та машиномісця, а відповідач свої зобовязання щодо будівництва вказаного житлового будинку не виконав ні у визначений договором строк, ні до цього часу і термін здачі вказаного будинку відповідач не зазначає і на теперішній час. Оскільки відповідач по справі не виконує взяті на себе зобовязання та не передав у визначені строки позивачу у справі оплачену квартиру загальною площею 115,28 кв. м, та відповідне машиномісце, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача отриманні кошти. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про дію строку договорів до повного виконання сторонами своїх зобовязань, оскільки ця умова договору не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Вказане посилання також міститься в п. 24 Постанови пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за номером 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Також, не можуть бути прийняті до уваги судом доводи представника відповідача про заборону розірвання договорів на будівництво, з посиланням на Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", оскільки п. 4 ст. 3 зазначеного Закону передбачено, що забороняється розірвання фізичними та юридичними особами будь-яких договорів, результатом яких є передача забудовниками завершеного об'єкту (частини об'єкту) житлового будівництва за умови, що за такими договорами здійснено оплату 100 % вартості об'єкту (частини об'єкту) житлового будівництва крім випадків, якщо таке розірвання здійснюється за згодою сторін. Повернення коштів, внесених фізичними та юридичними особами на користь забудовників за розірваними договорами, за якими здійснено часткову оплату вартості об'єкту (частини об'єкту) житлового будівництва, здійснюється після наступної реалізації такого обєкту (частини об'єкту) житлового будівництва. Ця заборона не застосовується, якщо визначений термін прийняття в експлуатацію об'єкту будівництва переноситься більше ніж на 18 місяців. По-перше, оскільки сторонами не погоджений новий термін здачі вказаного обєкту будівництва, термін введення обєкту інвестування в експлуатацію прострочений набагато більше ніж 18 місяців, тому вказаний договір повинен бути розірваний. По-друге, згідно з Рішенням Конституційного суду України по справі № 1-7/2012 від 13 березня 2012 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва»від 25 грудня 2008 року № 800-VI з наступними змінами, згідно з яким «забороняється розірвання фізичними та юридичними особами будь-яких договорів, результатом яких є передача забудовниками завершеного обєкта (частини обєкта) житлового будівництва за умови, що за такими договорами здійснено оплату 100 відсотків вартості обєкта (частини обєкта) житлового будівництва». До дня визнання неконституційним це положення не мало зворотної дії в часі. Положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва»від 25 грудня 2008 року № 800-VI з наступними змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Статтею 653 ЦК України встановлено, що в разі зміни або розірвання договору в звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми в розмірі 931 753,48 грн., сплачених [PERSON] за договором № В23 від 4 серпня 2006 року та суми в розмірі 151 500,00 грн., сплачених [PERSON] за договором № В1-ММ від 6 червня 2008 року підлягають задоволенню. Одночасно суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання договорів недійсними та стягнення збитків у подвійному розмірі є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст.ст. 57 59 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Також суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача виплатити позивачу суму боргу з урахування 3% річних з урахуванням індексу інфляції слід відмовити. Так, частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначена норма ЦК України застосовується у відповідності до ст. 1050 ЦК України у тому випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики. Позичальником є особа, яка безоплатно або за певну винагороду бере у позикодавця у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками та зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості згідно зі ст. 1046 ЦК України. Таким чином, оскільки позивач не є позичальником, а відповідач позикодавцем, застосування цієї норми буде помилковим в даному випадку. Крім того, позивачем та його представником не надано доказів та розрахунку суми 3% річних та інфляційних витрат, в звязку з чим не підлягають задоволенню. Суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial