Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати його батьком малолітнього [PERSON], [INFO], передати йому як батькові, на виховання та спільне проживання його сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що він мешкав разом із [PERSON], 22.04.2006 вона народила сина [PERSON]. Оскільки вони у зареєстрованому шлюбі не перебували, відомості про батька дитини внесли до актового запису про народження зі слів матері. Після народження сина вони мешкали разом близько двох років за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно свого сина [PERSON], [INFO], дитину направлено до дитячого будинку «Родина», в якому він перебуває до теперішнього часу. Позивач зазначає, що він має постійне місце роботи, власне комфортабельне житло, відмінний стан здоровя, не має поганих звичок, не вживає тютюну, алкогольних напоїв та наркотичних засобів, займається спортом, не має судимостей, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, тому має можливість забезпечити своєму синові належні умови для фізичного, духовного та морального розвитку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив визнати його батьком дитини та передати її йому на виховання. Представник відповідача Служби у справах дітей Адміністрації Комінтернівського району Харківської міської ради проти заявлених позовних вимог заперечувала, пояснюючи, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно свого сина [PERSON], [INFO], дитину направлено до дитячого будинку «Родина», в якому він перебуває до теперішнього часу. Відомості про батька дитини в актовому записі зазначені зі слів матері на підставі ст. 135 Сімейного кодексу України. До 2011 року, моменту подачі даної позовної заяви дитиною [PERSON] не цікавився долею дитини, пояснити, чому його не було записано як батька дитини не зміг. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони бачили разом позивача [PERSON], [PERSON] та її дитину. Зі слів [PERSON] їм стало відомо, що ця дитини є його сином. Також свідки зазначали, що [PERSON] веде здоровий спосіб життя, постійно тренується на тренажерах, охайний та доброзичливий. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є товаришем її батька, вона мешкала із ним тривалий час, в квітні 2006 році народилась дитина, з пологового будинку її забирав її батько до квартири [ADDRESS], через деякий час вона перейшла проживати до [PERSON] разом із сином до квартири [ADDRESS] кв. 104. Відомості про батька дитини були внесені до актового запису про народження дитини з її слів, вона побоювалась гніву свого батька, особи, яка записана батьком дитини, не існує. При цьому [PERSON] в судовому засіданні не змогла однозначно відповісти чи дійсно позивач [PERSON] є батьком дитини. На початку 2010 року її було позбавлено батьківських прав відносно дитини, останню забрали до дитячого будинку, її долею вона не цікавиться. Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON], 22 квітня 2006 року, його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON], запис про батька дитини проведено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], за малолітнім закріплено право на житло за адресою: [ADDRESS]. Малолітнього [PERSON] передано на виховання до дитячого будинку «Родина», дитині надано статус такої, що позбавлена батьківського піклування. На підтвердження позовних вимог щодо визнання батьківства позивач [PERSON] заявив клопотання про призначення судової генетичної експертизи, проведення якої має бути дорученим тільки експертам Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. За клопотанням адміністрації дитячого будинку «Родина» експерти Київського міського бюро судово-медичної експертизи дозволили фахівцям Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи провести відбір зразків крові [PERSON], [INFO], для подальшого дослідження методом ДНК-аналізу. Зразки крові дитину були направлені курєрською поштою до Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи. Позивач [PERSON] на відбір зразків крові для дослідження методом ДНК-аналізу не зявлявся, свою відсутність поясняв тим, що бажає обовязково бути присутнім при відборі зразків крові дитини, знаючи, що зразки крові відібрані на території м. Харкова, дитина до м. Києва не їде, тому він не бажав відвідувати експертну установу. На адресу суду надійшло повідомлення Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи щодо неможливості проведення експертизи методом ДНК-аналізу, оскільки незважаючи на неодноразові призначення дати відбору, [PERSON] на відбір зразків крові не зявився. Клопотань позивача [PERSON] про повторне призначення судової генетичної експертизи на адресу суду не надходило. Статті 58-59 ЦПК України зазначають визначають належність та допустимість доказів. Належними є докази, які містять інформації щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Також обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належним та допустимим доказом про визнання батьківства певної особи (за життя досліджуваних осіб) є висновок судової генетичної експертизи, який має бути однозначним та не викликати сумніви. Позивач [PERSON] своїм процесуальним правом щодо одержання доказів на підтвердження своїх позовних вимог скористався, однак належним чином не реалізував, ухилявся від проведення експертизи з мотивів, які не зміг пояснити суду. Показання свідка [PERSON] є неоднозначними, вона не змогла чітко та впевнено підтвердити батьківство саме позивача [PERSON], інші свідки лише описували обставини, при яких вони бачили позивача, [PERSON] та дитину на вулиці. Показання цих свідків не може бути прийнято судом як належний та допустимий доказ. Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд вважає не доведеними позовні вимоги [PERSON] щодо визнання його батьківства відносно малолітнього [PERSON], [INFO], а тому і інші вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed