Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-27 00:00:00

Позивач подав позовну заяву до Деснянського районного суду м. Чернігова про визнання договору купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS] від 01.12.2005 року - недійсним. Свої позовні вимоги мотивував тим, що його брат на час здійснення даної угоди перебував в край тяжких обставин та вчинив даний правочин під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Треті особи в судове засідання не зявилися, через канцелярію подали заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01.12.2005 року між відповідачем та братом позивача був укладений договір купівлі-продажу однокімнатної квартири [ADDRESS]. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та занесений до реєстру під № 6157. Але за згодою сторін [PERSON] продовжував проживати в даній квартирі, сплачував за неї комунальні платежі та повинен її звільнити і передати покупцю не пізніше 01.12.2010 року. 31.10.2008 року [PERSON] було складено заповіт, згідно якого він заповів все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, своєму рідному брату [PERSON]. Але на час складання заповіту [PERSON] спірна квартира не належала і про її наявність в заповіті не зазначено. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 20.07.2010 року [PERSON] помер. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач вважає, що його права порушені у звязку з тим, що спірна квартира була продана його братом з порушенням та на вкрай не вигідних умовах. Посилання позивача, на те що правочин вчинено його братом під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах не знайшло підтвердження в матеріалах справи. [PERSON] отримував пенсію, як інвалід 1-ї групи. Під час судового засідання встановлено, що брат позивача добровільно продав квартиру, яка належала йому на праві власності домовившись за істотні умови. На дані обставини також звернув увагу Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочин, укладений особою внаслідок впливу тяжких для неї обставини на вкрай невигідних умовах є оспорюваним при наявності двох умов: 1.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини. Під тяжкими обставинами розуміють важке майнове становище особи, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини, наприклад, для придбання предметів першої необходімості. Це може бути зумовлене не тільки станом самої фізичної особи, а й становищем його близьких. 2.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~умови правочину вкрай невигідних для цієї особи. При цьому поняття вкрай невигідних умов правочину охоплює два моменти: обєктивний і субєктивний. Перший з них відображає нееквівалентності передачі майна, другій, очевидність цієї обставини для сторін правочину. Чи був ініціатором такого правочину сам потерпілий, чи друга сторона правочину значення не має. Основним наслідком визнання такого правочину недійсним є двостороння реституція. Отже застосувати реституцію, а саме неможливо так як - (лат. restitutio відновлення, повернення) у цивільному праві відновлення стану речей, що існував до вчинення правочину, недійсного за законом або визнаного таким у суд. порядку. Суть її полягає у тому, що кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що юна одержала на виконання правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Додаткові наслідки полягають в тому, що на особу, яка скористалася тяжкою обставиною, покладається обовязок відшкодування другій стороні правочину збитків і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину згідно ст.ст.22, 23 ЦК України. Судом встановлено, що між сторонами було досягнуто домовленості та погоджено усі належні умови. Зокрема, щодо ціни, часу передачі квартири у власність, проживання продавця, тощо. За вищезазначену квартиру саме відповідачем було сплачено [PERSON] 12 333 гривень 00 коп. Отже, укладений між сторонами правочин не суперечить закону. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК За життя брат позивача не звертався до суду з вимогою визнання договору - купівлі продажу не дійсним, тому посилання позивача про те що його брат на час здійснення даної угоди перебував в край тяжких обставин, вчинений під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 4 та ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений цього права у здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 15, п.4, ч.2, ст.16, ст..ст.386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майно. Згідно ч.3.ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має на захист свого цивільного у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд оцінює докази наявні в справі, відповідно до ст.212 ЦПК України, повно і всебічно зясовує обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які беруть участь у судовому засіданні, відповідно до ст.213 ЦПК України. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України, відповідно до ст..60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію, щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу на підставі доказів, поданих сторонами. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Outcome: dismissed