Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-20 00:00:00

26 вересня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у вересні 2011 року, після народження дочки відповідач покинув сім'ю та з того часу не проживає з ними, що в результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов, пославшись на зазначені в позовній заяві обставини. Суду пояснила, що з вересня 2011 року вони з відповідачем не проживають, він покинув сім'ю після народження доньки, їхнім життям він не цікавиться, тому шлюб носить формальний характер. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи згідно ч.5 ст.74 ЦПК України був повідомлений належним чином за наявним офіційним місцем його реєстрації. Клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи без його участі від відповідача до суду не надійшло. Тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних доказів у справі відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши підстави позовних вимог та враховуючи відсутність заперечень проти позову від відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 17 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 17 січня 2009 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 06. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу у сторін 02 жовтня 2009 року народився син [PERSON] та 14 вересня 2011 року народилася дочка [PERSON], про що свідчать свідоцтва про народження, копії яких долучено до матеріалів справи. Згідно рішення Славутицького міського суду Київської області від 7 лютого 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 300 гривень щомісяця на кожну дитину. Як вбачається з пояснень позивачки, у неї з відповідачем не склалися нормальні сімейні відносини через те, що він вчиняв сварки, принижував її гідність, тому вони фактично припинили між собою шлюбні стосунки з вересня 2011 року. Після народження доньки відповідач покинув сім'ю. На даний момент вони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносини припинені, шлюб носить формальний характер. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.І ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.З ст.51, ч.З ст.56, ч.І ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що з вересня 2011 року сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка в судовому засіданні просила залишити за собою право на прізвище [PERSON]. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді між сторонами немає. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ІДПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved