Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-30 00:00:00

Позивач ПАТ "[PERSON] Аваль" звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 22.12.2004 р. між позивачем та ФОП [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду №156 в рамках якої були укладені договори про надання гарантійних платежів та банком були виконані повністю зобов'язання за вказаними договорами, але [PERSON] в порушення вимог договорів гарантій, не здійснив перерахування сум, що були сплачені банком як гарантом. За рішенням Господарського суду Київської області від 08.06.2011 р. з ФОП [PERSON] було стягнуто 36 543 630,91 грн. боргу та комісії і пеню. В якості забезпечення виконання зобов'язання за Генеральною кредитною угодою №156 від 22.12.20104 р. було укладено Договір поруки №12\\14\\662 від 21.05.2009р. (з додатковою угодою до нього) між позивачем та фізичною особою [PERSON], яка як поручитель взяла на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговими зобов'язаннями боржника ФОП [PERSON], які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 22.12.2004р. №156, тобто нести солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Позивач направив письмову вимогу відповідачу про виконання зобов'язань боржника за генеральною кредитною угодою №156, але відповідач добровільно не виконує свої зобов'язання, як поручитель, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за генеральною кредитною угодою від 22.12.2004р в сумі 35 443 630 грн. 91 коп. та судові витрати по справі. Представник позивача, згідно довіреності в справі, під час розгляду справи по суті уточнила та зменшила позовні вимоги, направивши заяву, - просили суд стягнути з відповідача заборгованість за генеральною кредитною угодою від 22.12.2004 р. №156 та укладеними в її рамках договором про надання гарантії платежу від 08.12.2005р. № 019\\01-09\\225, договором про надання гарантії платежу від 14.12.2005 р. № 019\\01-09\\229, договором про надання гарантії платежу від 21.12.2005р. № 019\\01-09\\239 в сумі 29\~173 368 грн. 81 коп. та судові витрати по справі -3441 грн. Представник відповідача, згідно довіреності в справі, позов не визнав, подав письмово викладені заперечення на позов. Представник третьої особи, згідно довіреності в справі, позов не підтримав. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 22.12.2004 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого є ПАТ "[PERSON] Аваль" та ФОП [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду №156 в рамках якої були укладені договори про надання гарантійних платежів. Встановленим є те, що [PERSON] в порушення вимог договорів, не здійснив перерахування належних сум, що були сплачені банком як гарантом та рішенням Господарського суду Київської області від 08.06.2011 р., залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2011 р. було стягнуто з ФОП [PERSON] на користь позивача 36 543 630,91 грн. і нараховані суми комісії, пені, шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Наведене підтверджується копією Генеральної кредитної угоди (а\\с51-53), копією рішення Господарського суду, копією Постанови Київського апеляційного господарського суду (а\\с 28-39,40-50). Згідно ч.3ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що 21.05.2009 року між позивачем та фізичною особою [PERSON], відповідачем по справі, було укладено договір поруки № 12\\14\\652, відповідно до якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговим зобов'язанням боржника ФОП [PERSON], які виникають з умов генеральної кредитної угоди №156 від 22.12.2004 р., а саме повернути кредитні кошти в сумі 34 973 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитним коштами, комісійну винагороду, неустойку, в розміри і в строки та у випадках, передбачених Генеральною кредитною угодою №156, відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Генеральної кредитної угоди в повному обсязі (т.2 а\\с83). Також, 23.07.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №12\\14\\652\\01 до договору поруки №12\\14\\652 де було встановлено, що поручитель [PERSON] бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговим зобов'язанням боржника ФОП [PERSON], які виникають з умов генеральної кредитної угоди №156 від 22.12.2004 р., а саме повернути кредитні кошти в сумі 40 592 000,00 грн.( т.1а\\с23). В судовому засіданні встановлено, що 14.04.2010 року позивач та ФОП [PERSON] уклали додаткову угоду №156\\24 до Генеральної кредитної угоди №156 від 22.12.2004 р. та домовилися викласти Генеральний договір в новій редакції. Нова редакція Генеральної кредитної угоди містить суттєві відмінності від Генеральної кредитної угоди в ред.. 22.12.2004 р., зокрема в ст.1 Предмет генерального договору, термін користування кредитними коштами та ін.. (Т.2 а\\с69-77). Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача та представник третьої особи, серед іншого посилаються на те, що ФОП [PERSON] 01.03.2013 року визнано банкрутом та припинено підприємницьку діяльність банкрута ФОП [PERSON], а отже, на підставі норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не має підстав позиватися до поручителя [PERSON]. Однак, суд не може погодитися з даною позицією відповідача, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, постанова про визнання боржника ФОП [PERSON]банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури винесена 01.03.2013 р., тобто після звернення позивача до суду з даним позовом до поручителя, а отже, немає підстав відмовляти в задоволенні позову на підставі ст..ст. 45,92 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Відмовляючи в задоволенні позовних вимог по даній справі, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], як поручителя не було належним чином повідомлено про укладення додаткової угоди №156\\24 від 14.04.2010р., в якій було викладено Генеральну кредитну угоду в новій редакції. Хоча, представник позивача і зазначає, що в подальшому, на додатковій угоді до генеральної кредитної угоди №156 від 07.06.2010 р., яка була укладена після затвердження нової редакції Генеральної кредитної угоди, поручитель [PERSON] власноручно написала, що погоджує суму боргу 40180000,00 грн., а отже, на думку представника позивача, дане підтверджує погодження поручителя з новою редакцією Генеральної кредитної угоди від 14.04.2010р., а всі додаткові угоди є невід'ємною частиною Генеральної кредитної угоди. Суд не може погодитися з даною позицією позивача, оскільки з зазначеної додаткової угоди від 07.06.2010р. не вбачається про існування нової редакції Генеральної кредитної угоди. Дійсно, суд припускає погодження 07.06.2010р. [PERSON] збільшеної суми боргу та зміни терміну користування кредитними коштами, але не має жодного доказу, що [PERSON], як поручителя було належним чином інформовано про укладення додаткових угод після укладення договору поруки в 2009 році, та, зокрема, про укладення додаткової угоди 14.04.2010р. про викладення нової редакції Генеральної кредитної угоди від 22.12.2004р. Згідно п.4.2.Договору поруки №12\\14\\652 від 21.05.2009р. сторони Договору встановлюють, що строк та умови виконання цього договору можуть бути переглянуті стронами лише з їх письмової згоди. Жодних належних доказів про погодження з поручителем змін до строків та умов договору поруки, позивачем суду не надано. В договорі поруки не передбачено можливість викладення генеральної кредитної угоди в новій редакції, не передбачено зміну умов основного договору без додаткового повідомлення поручителя. Отже, з обставин справи не вбачається належної інформованості поручителя і його згоди на зміну та збільшення розміру його відповідальності. Слід також, зазначити, що з 2004 року [PERSON], неодноразово виступала по деяких додаткових угодах до Генеральної кредитної угоди №156 від 22.12.2004 р. другим позичальником (т.1а\\с61,63,64,69), кредитором (договір відступлення права вимоги), а отже, неможливо безперечно стверджувати, що в кінці аркуша паперу де 07.06.2010р. викладено текст додаткової угоди до Генеральної кредитної угоди, і де [PERSON] власноручно (дописала) погодила суму збільшення ГКУ (40180000,00грн.) та дане слід на сьогодні розцінювати, як належну інформованість поручителя про зміну та збільшення розміру його відповідальності (Т.2а\\с150). Крім того, представник відповідача в судовому засіданні заперечував наявність будь-якого погодження позивача чи боржника з [PERSON], як поручителем щодо зміни основного зобов'язання та збільшення обсягу її відповідальності за договором поруки. Щодо строку дії договору поруки та належної інформованості про зміни основного зобовязання, забезпеченого порукою, - є безпідставним посилання представника позивача на наявність платіжних доручень, де відповідач в 2011році, як поручитель оплачувала погашення заборгованості ФОП [PERSON], адже в самих платіжних дорученнях зазначено, що оплата боргу здійснюється за договором овердрафту від 28.12.2009р., тобто дані платежі ніяким чином не доводять інформованість відповідача, як поручителя про зміни забезпеченого основного зобовязання після укладення договору поруки (Т.2а\\с148-149). Також, при розгляді даної справи про пред'явлення вимог до поручителя є безпідставним та не обґрунтованим посилання представника позивача на договір відступлення права вимоги від 15.04.2011 р. де [PERSON] іменована як новий кредитор (т.2 а\\с95). Договір відступлення права вимоги не має ніякого відношення до договору поруки де [PERSON] виступає, як поручитель. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Наведене, також, роз'яснено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" п.22 - припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Якщо в договорі умови щодо зміни основного зобов'язання сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Таким чином, даючи аналіз зібраним доказам по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed