Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-02 00:00:00

В січні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя . В ході розгляду справи позовні вимоги позивачем були уточнені (т.2 а.с.33-36). У позовній заяві, уточненій позовній заяві позивач, та у судовому засіданні позивач та представник позивача посилалися на те, що 22.12.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу на сумісні кошти вони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири був оформлений на імя відповідачки. Спірна квартира стала єдиним місцем проживання всієї сімї. Крім сумісної дитини разом з ними в квартирі проживала дочка відповідачки від першого шлюбу - [PERSON], [INFO]. Квартира загальної площі 63,4 кв.м. складається з трьох кімнат площею 17,2 кв.м., 7,5 кв.м. та 12,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридору площею 11,3 кв м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., лоджією площею 2,0 кв.м. та балкону площею 0,8 кв.м., комора площею 1,3 кв.м. 25 жовтня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки кожний з сторін після розірвання шлюбу мав намір влаштувати нові сім'ї домовилися, що відповідачка з дітьми залишається жити в квартирі, а позивач буде скільки зможе проживати відокремлено, але без перешкод користуватися квартирою, сумісним майном, оскільки і його право власності на нього не оспорювалося. Позивач мав ключі від квартири, користувався квартирою, іноді ночував, переодягався та інше. Оскільки, починаючи з 2007 року, почали швидко рости ціни на нерухомість і неможливо було продати квартиру зразу придбати необхідне житло, сторони домовилися, що з часом вирішать квартирне питання шляхом продажу квартири. Починаючи з осені 2009 року відповідачка стала чинити позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Спочатку тим, що заборонила впускати його в квартиру у її відсутність, а потім замінила замки на вхідних дверях. Причиною тому стало те, що відповідачка без його згоди впустила жити в квартиру свого цивільного чоловіка, а він зі свого боку був не задоволений тим, що позивач може приходити коли захоче. Матеріальну допомогу на сина позивач надає за рішенням суду. Щоб не продавати квартиру, а залишити її собі ціликом відповідачка стала пропонувати переписати частку квартири позивача на сина в рахунок майбутніх аліментів, позивач же пропонував сплатити його частку по ринковій ціні. Оскільки знайти спільну мову вони не можуть, а своїми діями відповідачка порушує його права власника, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Житлова площа квартири складає 36,7 кв.м. На кожного співвласника спірної квартири перепадає 18,35 кв.м. житлової площі. Враховуючи, що в спірній квартирі зареєстровані різностатеві діти, та інші факти та обставини, просили суд: визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS]; встановити порядок користування квартирою № 131 будинку № 7 по вул. Усенко в м. Дніпропетровську, виділивши в користування [PERSON] кімнату площею 17,2 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м., а [PERSON] з членами сімї [PERSON], [PERSON], кімнати площею 12,0 кв.м. з лоджією площею 2,0 кв.м., кімнату площею 7,5 кв.м., кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., коридор площею 11,3 кв.м. та комору площею 1,2 кв.м. залишити у сумісному користуванні, зобовязавши КЖЕП № 53 Індустріального району м. Дніпропетровська відкрити окремі особові рахунки; та стягнути судові витрати. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки у судове засідання зявилися. Позовні вимоги не визнали, просили суд застосувати позовну давність. В серпні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання одноособового права власності на квартиру ( т.1 а.с.2-3) . В позовній заяві позивачка та у судовому засіданні представник позивачки посилались на те, що згідно договору купівлі-продажу від 05.05.1996 року [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS], яку було придбано нею в той час коли вона перебувала у шлюбі з [PERSON], однак всі кошти за які була придбана спірна квартира належали їй, відповідач ніякої матеріальної участі у придбанні квартири не приймав. Гроші на квартиру були подаровані їй її мамою [PERSON] Ілінічною. Під час укладання договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не заперечував, що гроші на покупку квартири, як і сама квартира належать [PERSON] на праві особистої власності і тому він не має права власності на частку у спірній квартирі. 25.10.2006 року шлюб між сторонами був розірваний. Ще до офіційного розірвання шлюбу відповідач припинив мешкати у спірній квартирі, при цьому він вивіз усі свої особисті речі. З того часу [PERSON] лишилась мешкати у своїй квартирі разом зі своїми дітьми. Просили суд визнати за [PERSON] одноособове право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2011 року було обєднано в одне провадження цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] в її інтересах і в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON], третя особа КЖЕП -53 Індустріального району про визнання права власності на ? частину квартири, про встановлення порядку користування квартирою, про вселення і цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання одноособового права власності на квартиру. Представник позивача [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги [PERSON] не визнав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомила. Представник третьої особи КЖЕП-53 у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Свідок [PERSON], тітка позивача, розповіла про те, що спочатку сторони з 1994 року проживали в цивільному шлюбі. Шлюб між ними було зареєстровано в грудні 2005 року. Коли [PERSON] завагітніла було вирішено придбати квартиру для сімї. Батьки домовилися, що квартира була оформлена на молодих, гроші на придбання квартири надавалася батьками сторін пополам. В 1996 році було придбано квартиру [ADDRESS] та проведено ремонт. В вересні 1996 року в сімї народився син [PERSON]. До 2009 року Вадим проживав в спірній квартирі на вул. Усенко, а в 2009 році його не впустили в квартиру. Вказала, що не знала про те, що шлюб між сторонами розірвано в 2006 році. Свідок [PERSON], мати позивача, розповіла про те, що батьками було прийнято рішення допомогти дітям та придбати для них квартиру. Вона надала на придбання квартири 5000 доларів США. Гроші передали сину. При передачі коштів була вона, її чоловік, син, невістка. Також допомагали грошима на ремонт квартири. Шлюб розірвано в 2006 році, і її син повернувся до своєї першої жінки в 2009 році. Вказала, що речі сина знаходяться в спірній квартирі. Свідок [PERSON], двоюрідна сестра позивача, розповіла про те, що з 1994 року сторони стали проживати в цивільному шлюбі. Гроші на придбання спірної квартири були надані батьками сторін. [PERSON] в спірній квартирі в 2008 році на день народження [PERSON] та бачила речі [PERSON]. Свідок [PERSON], мати відповідачки, розповіла про те, що вона подарувала доньці на придбання квартири 8000 доларів США. Ніяких розмов між нею та батьками зятя про спільне придбання квартири не відбувалося. За весь час вона бачилася зі сватами рази три чотири. Гроші на придбання квартири взяла в борг у знайомих: [PERSON] і [PERSON] Борг віддала. В 2004 році шлюб між її донькою та позивачем розпався. Свідок [PERSON], знайома матері відповідачки, розповіла про те, що в 1996 році вона надала в борг [PERSON] 5000 доларів США, гроші вона брала для придбання квартири дочці. Борг їй повернено. Свідок [PERSON], знайома матері відповідачки, розповіла про те, що в 1996 році вона надала в борг [PERSON] 3000 доларів США, гроші вона брала для придбання квартири дочці. Борг їй повернено. Свідок [PERSON], цивільний чоловік відповідачки, розповів про те, що познайомився з [PERSON] в 2005 році, а з 2007 року проживає в спірній квартирі. Ніколи не бачив колишнього чоловіка жінки. Він навіть не приїжджав на дні народження сина [PERSON]. Зі слів [PERSON] знає, що квартиру купила її мати. В квартирі не можливе проживання двох сімей. Свідок [PERSON], кума, сусідка по вул. Усенко, розповіла про те, що [PERSON] в 2004 році пішов із сімї, як він виїжджав не бачила. Цивільний чоловік [PERSON] проживає в спірній квартирі з 2007 року. [PERSON] в квартирі не бачила. Знає, по розмовам, що [PERSON], хотів залишити частину квартири на сина. Свідок [PERSON], сусідка по вул. Усенко, розповіла про те, що свою квартиру придбала в 2005 році і жодного разу не бачила [PERSON]. [PERSON] проживає в цивільному шлюбі із [PERSON], який з 2007 року став проживати в спірній квартирі. Зі слів [PERSON] знає, що гроші на придбання спірної квартири надали батьки [PERSON]. Свідок [PERSON], сусідка, розповіла про те, що сімю [PERSON] вона знає з 1997 року, це була хороша і дружня сімя. Деякий час її сімя проживала в м. Києві і коли в травні 2005 року вони повернулися проживати в м. Дніпропетровськ, то дізналася що сімя [PERSON] розпалася і [PERSON] пішов із сімї. Зі слів [PERSON] знає, що спірна квартира була придбана її батьками. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, та цивільну справу 2-3534/09, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступні факти та обставини. Так, 22 грудня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, прізвище дружини після одруження Крайник, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-КИ № 311989, виданим Новомиколаївською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області 22 грудня 1995 року, актовий запис № 39 (а.с. 9). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 22). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05 травня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом приватної нотаріальної контори Дніпропетровського міського округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 221, [PERSON] купила трикімнатну квартиру загальною площею 60,6 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21), яка складається з: трьох кімнат площею 17,2 кв.м., 7,5 кв.м. та 12,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридору площею 11,3 кв м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., лоджією площею 2,0 кв.м. та балкону площею 0,8 кв.м., комора площею 1,3 кв.м. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] 1-КИ № 049352, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 25 жовтня 2006 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25 жовтня 2006 року, актовий запис № 602 (а.с. 8). Відповідно до п.6 Прикінцевих положень Сімейний кодекс України може регулювати відносини, які виникнуть починаючи з дня набрання ним чинності. Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст.28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу. Аналогічні норми передбачені і ст. ст. 60,70 СК України. Так ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітній син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч.2 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою . Згідно до ч.1 ст.71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжявирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. В своїй позовній заяві [PERSON] просить суд визнати за нею особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS]. Однак, щодо посилання позивачки [PERSON] і. Г. на те, що її матір брала в борг кошти, які були затрачені на придбання квартири в сумі 8000 доларів та подарувала їй гроші, то суд приходить до висновку, що розписки не є належним доказом по справі, оскільки не можливо встановити на які саме потреби мати відповідачки брала в борг ці кошти ( т.2 а.с.58,59). Суд також критично відноситься до показань свідків [PERSON] і [PERSON], які надавали в борг матері відповідачки грошові кошти, оскільки їм про призначення коштів відомо зі слів матері відповідачки [PERSON] Суд також не може прийняти до уваги, як показання свідка [PERSON] так і договір дарування між нею та відповідачкою [PERSON] від 03 травня 1996 року, укладений в простій письмовій формі, оскільки показання свідка та договір дарування спростовуються іншими доказами по справі, в тому числі показаннями свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. суд не може прийняти до уваги показання свідків: [PERSON], [PERSON], яким про джерело придбання квартири відомо лише зі слів відповідачки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, як вбачається із заперечення на позовну заяву [PERSON] ( т. 2 а.с.18-20) нею першочергово не заперечувався факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, та можливість вирішення спору мирним шляхом, а саме шляхом дарування належної [PERSON] частки квартири сину [PERSON], вже в подальшому після заміни представника відповідачки, позов став не визнаватися. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Щодо заяви [PERSON] про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже як вбачається із матеріалів справи шлюб між сторонами розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 15 вересня 2005 року ( т.2 а.с. 60), про що отримано свідоцтво про розірвання шлюбу 25 жовтня 2006 року, та зроблено відповідний актовий запис №606 ( т.2 а.с.8). В судовому засіданні встановлено, що між сторонами обговорювалося питання щодо добровільного розподілу майна, а з 2007 року в спірній квартирі став проживати цивільний чоловік [PERSON] - [PERSON], що також було підтверджено і показаннями свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та з 2009 року в [PERSON] не має вільного доступу в спірну квартиру, а тому він був вимушений в жовтні 2009 року звернутися до суду з позовною заявою про поділ майна ( цивільна справа 2-3534/09). Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що строк звернення до суду [PERSON] не порушено, а тому позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання за ним права власності на ? частину придбаної в період шлюбу квартири законні та підлягають задоволенню, та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], щодо визнання за нею особистої приватної власності на спірну квартину. Позивачем [PERSON] заявлені вимоги щодо вселення , встановлення порядку користування спірною квартирою та відкриття окремих особових рахунків. У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не має вільного доступу в спірну квартиру, то суд вважає, що позовні вимоги в частині його вселення в спірну квартиру законні та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинокякщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені у загальному користування учасників спільної часткової власності. Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира трикімнатна, складається із трьох ізольованих кімнат площею 17,2 кв.м., 7,5 кв.м. та 12,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридору площею 11,3 кв м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., лоджії площею 2,0 кв.м. та балкону площею 0,8 кв.м., комори площею 1,3 кв.м. житлова площа 36,7 кв.м. (36,7 : 2 = 18,35 кв.м.) , загальна площа 63,4 кв.м. Суд приходить до висновку що порушене право [PERSON] підлягає захисту, та вважає за можливим виділити [PERSON] кімнату площею 17,2 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м., а [PERSON] з членами сімї [PERSON], [PERSON], кімнати площею 12,0 кв.м. з лоджією площею 2,0 кв.м., кімнату площею 7,5 кв.м.; кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,5 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., коридор площею 11,3 кв.м. та комору площею 1,2 кв.м. залишити у сумісному користуванні, при такому порядку визначені користування житловими приміщеннями не будуть порушені права сторін та зобовязавши КЖЕП № 53 Індустріального району м. Дніпропетровська відкрити окремі особові рахунки. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 188 грн.

Outcome: approved