Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з вказаним позовом до [PERSON] та просила стягувати кошти на її утримання до досягнення дитиною трьох років в сумі 500грн щомісячно. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити . Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що не заперечує , що він батько дитини, але не вважає позивачку своєю дружиною, оскільки сімейних стосунків вони не підтримували, в шлюбі не перебували. Крім того, він ніде не працює, не має постійного доходу, хворіє, за рішеннями судів з нього стягуються аліменти на утримання двох дітей в розмірі 500грн та 300грн, тому не має змоги сплачувати ще кошти на утримання позивачки. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов є необґрунтованим. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 статті 91 СК України визначено, що жінка та чоловік, які не перебувають в шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частини другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ст. 84 ч.1,2 Сімейного Кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності, а також дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч.4 даної статті право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що право на утримання дружини-матері виникає лише за умови достатнього матеріального забезпечення чоловіка. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Як встановлено в судовому засіданні, сторони не були подружжям, співмешкали нетривалий час, відповідач перебуває на обліку як безробітний, про що свідчить довідка №186 видана Костопільським районним центром зайнятості від 05.04.2012р, допомоги по безробіттю не отримує, що засвідчує довідка №251 від 23.05.2012р., сплачує аліменти на утримання двох дітей в розмірі 500грн та 300грн відповідно до рішення апеляційного суду Рівненської області від 20.02.2012 року та рішення Костопільського районного суду від 26.03.2012 року (а.с.11-12), а також стан його здоровя свідчить про додаткові витрати на лікування, що підтверджено відповідними лікарськими довідками ( а.с.13-15). Враховуючи стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, суд приходить до висновку, що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача. Оскільки позивач не надала відповідних доказів на підтвердження того, що відповідач здійснює будь-яку трудову діяльність і отримує від цього доход, суд не приймає до уваги її покликання, що [PERSON] має змогу сплачувати аліменти на її утримання. Виходячи з вище наведеного, та відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позивачем не доведено обставин наведених в позовній заяві щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу, тому пред'явлений позов є необґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення. У відповідності до ст.82 ЦПК України, суд, звільняє відповідача від оплати судових витрат по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed