Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-27 00:00:00

Позивач у лютому 2013 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] , треті особи - Головне управління юстиції у м.Дніпропетровську, [PERSON] в якому з уточненням позовних вимог просив суд встановити факт його постійного проживання в будинку [ADDRESS] разом із спадкоємцем [PERSON] та факт вступу в управління спадковим майном на час відкриття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане першою Дніпропетровською державною нотаріально конторою 17 березня 2000 року на ім`я [PERSON] на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] від 17 березня 2000 року за №2-461. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач посилався на те, що [INFO] помер батько позивача. Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були: дружина [PERSON] , а також діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У шестимісячний строк спадкоємці до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертались, у зв`язку з чим строк для прийняття спадщини закінчився 29 жовтня 1999 року. Таким чином, особи які постійно мешкали в спірному будинку вступили в управління спадковим майном. Відповідно до домової книги на час смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . мешкали позивач [PERSON] та [PERSON] та їх мати [PERSON] . Після смерті батька позивач з братом за власні кошти зробили ремонт в будинку, а саме добудували ванну кімнату, замінили труби опалення, також позивачами сплачувалися комунальні платежі за будинок, вони замінили дах на гаражі та літній кухні. Таким чином, на думку позивача він фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, а тому є таким, що прийняв спадщину. Однак, відповідач - [PERSON] з 1997-2002 роки була виписана з місця проживання за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з навчанням у Харківському театральному інституті у м. Харкові. 17 березня 2000 року мати позивача [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, у зв`язку з чим їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове мано, яке складається з домоволодіння по [ADDRESS] . При цьому мати позивача не повідомила нотаріуса про існування інших спадкоємців під час видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 24 липня 2000 року мати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповідала [PERSON] . У 2010 році після смерті матері позивач дізнався, що було порушено його права як спадкоємця за законом після смерті батька, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом та просив суд задовольнити позовні вимоги викладені в уточненій позовній заяві. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, на задоволенні позову наполягали. Відповідачі в судове засідання по справі не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомленими про день та час судового засідання і такими, що відсутні без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти: [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були: дружина [PERSON] , а також діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що у визначений законом строк до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті батька не зверталися. Строк прийняття спадщини закінчився 29 жовтня 1999 року. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , як дружині померлого було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з домоволодіння по [ADDRESS] , що належало померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло. Судом встановлено, що мати позивача після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно переоформила домоволодіння по [ADDRESS] на своє ім`я, а згодом 24 липня 2002 року нею було складено заповіт, яким все своє майно заповіла відповідачу по справі [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10 березня 2010 року. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] з 27 листопада 1994 року по 01 червня 1999 року проживала та була зареєстрована за адресою місця навчання у м. Харкові. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що він тільки в 2010 році після смерті своєї матері дізнався про складений заповіт, у зв`язку з чим він вважає що були порушенні його права як спадкоємця за законом після смерті батька. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (1963 року). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.524 ЦК України (1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст.525 ЦК України (1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. В частині 1 статті 549 ЦК УРСР (1963 року) зазначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Також обов`язковою умовою при прийнятті спадщини є те, що зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська знаходилась цивільна справа №412/3449/2012 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про поділ спадкового майна, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2012 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про поділ спадкового майна, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2012 року було залишено без змін. Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2012 року набрало чинності 10 грудня 2012 року. Відповідно до змісту зазначеного рішення, починаючи з дня відкриття спадщини [INFO] після смерті батька позивача - [PERSON] була встановлена правомірність отримання спадщини спочатку [PERSON] , а в подальшому [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Таким чином судом була надана правова оцінка правомірності отримання спадщини визначеним колом осіб, до якого не ввійшов позивач - [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо задоволення позовних вимог, суд вважає, що позивачем на підтвердження своїх тверджень не було надано доказів щодо його проживання у спірному домоволодінні, крім того не доведено позовних вимог в частині визнання свідоцтва недійсним, а тому судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за можливе у задоволенні позову [PERSON] до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, [PERSON] , треті особи - Головне управління юстиції у м. Дніпропетровську, [PERSON] про встановлення факту постійного проживання, встановлення факту вступу в управління спадковим майном, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed