Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просить: надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до 30 червня 2016 року, у супроводі матері [PERSON] та без згоди батька [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матірю [PERSON] та без згоди батька [PERSON]; надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України її неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], до досягнення дочкою 16 років, тобто до 30 червня 2016 року, у супроводі матері [PERSON] та без згоди батька [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матірю [PERSON] та без згоди батька [PERSON]. В судове засідання позивач [PERSON], повідомлена належним чином, не зявилась. Надала суду клопотання, в якому наполягає на позивних вимогах в повному обсязі, та просить розглянути справу без її участі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився. Про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджено поштовими повідомленнями. Представник третьої особи [PERSON] надав в судове засідання заяву про розгляд справи без його участі, оскільки він підтримує заявлені вимоги та просить задовольнити позовну заяву. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1999 року по 25 березня 2005 року (а.с.5,6). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-ЖС №021895, актовий запис №471 (а.с.7), 30 червня 2000 року у вказаному шлюбі народилась [PERSON]. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з матірю, та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2009 року у справі №2-2486/2009 рік (а.с.4) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством, щомісяця, починаючи з 11 вересня 2009 року і до повноліття дитини. На цей час неповноліття [PERSON] продовжує проживати з матірю (а.с.8,9,10), та знаходиться на її утриманні. Як вказує позивач, і проти чого не надано заперечень відповідачем, [PERSON] з березня 2012 року не підтримує стосунки з дочкою, і не виявляє до неї ніякого інтересу. На теперішній час у позивачки виникла можливість та необхідність виїхати з дочкою за межі України для відпочинку, оздоровлення та навчання дитини, але відповідач у добровільному порядку відмовляється надати відповідний дозвіл на виїзд дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними органами чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюють законом. Відповідно до ст.ст. 2, 3 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (Рим, 04 жовтня 1950 року), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом та необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам для захисту здоровя або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. На підставі ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Згідно з ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України»та п.18 «Правил оформлення та видачі паспортів громадянину України для виїзду за кордон та проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджені Постановою Кабінету Міністрів № 231 від 31 березня 1995 року, якщо відсутня згода одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України, може бути дозволений на підставі рішення суду. Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного та

Outcome: approved