Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-18 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, поновлення строку звернення до суду, визнання незаконними дій відповідача щодо її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП, зобов'язання відповідача внести до трудової книжки запис про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП. стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона з 03.08.2005 року працювала у [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» на різних посадах, а саме: з 03.08.2005 року - на посаді комірника; з 21.06.2005 року - на посаді завідуючої складом; з 28.08.2007 року - на посаді комірника; з 01.12.2007 року - на посаді завідуючої складом сировини і матеріалів; з 12.08.2010 року - на посаді начальника виробництва; з 14.02.2011 року - на посаді завідуючої складом. Крім того, з 14.02.2011 року на неї було покладено обов'язки начальника виробництва. За вказаний період роботи на підприємстві, вона займала посади, які вимагали матеріальної відповідальності, від керівництва не отримувала зауважень щодо роботи. Наказом № 129-к від 13.09.2011 року з невідомих їй причин, а також в порушення самої процедури звільнення, відповідач звільнив її з займаної посади з підстав втрати довіри, відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України, про що 13.09.2011 року було зроблено відповідний запис в її трудовій книжці. Вказує, що підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. А відповідач, жодного акту, який би свідчив про порушення нею умов трудового договору не складав. Також не було встановлено й іншого вчинення будь-якого розкрадання, хабарництва чи то інших корисливих правопорушень. Таким чином відповідач при її звільненні порушив умови та порядок такого звільнення, безпідставно та необгрунтовано вніс запис до її трудової книжки, чим фактично припинив з нею трудові відносини, шо не передбачалося трудовим договором. Також вказує, шо в порушення чинного трудового законодавства, з наказом про її звільнення її не було повідомлено, жодних дисциплінарних стягнень щодо неї не було застосовано. Крім того, вона ніде не розписувалася, а коли подала свою заяву від 12.09.2011 року про звільнення за згодою сторін з 13.09.2011 року, то у відповідь 13.09.2011 року отримала трудову книжку та ознайомившись із якою була поставлена перед фактом про звільнення її через недовіру. Вважає, що вказаних нею підстав має бути достатньо для зміни формулювання її звільнення у трудовій книжці та зобов'язання відповідача вказати підставу її звільнення з займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Також вказує, що їй не виплачено заробітну плату та її донарахування за період з 14.02.2011 року по 13.09.2011 року. Відповідно до Постанови КМУ від 30.08.2002 року № 1298. працівникам за суміщення професій (посад) встановлюється доплата у розмірі 50% посадового окладу за основною посадою. За основною посадою, яку вона займала, її заробітна плата складала 1000 грн. Розрахунок на день її звільнення з нею відповідач не провів, який мав би нарахувати їй заробітну плату починаючи з 14.02.3011 року по дату її звільнення. За вказаний період вона взагалі не отримувала заробітної плати, а відповідач лише обіцяв що розрахується з нею в повному обсязі. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Вказує, що вона неодноразово, починаючи з березня 2011 року, зверталася до відповідача щодо надання їй довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, але їй відмовляли в наданні такої довідки. Оскільки відповідач відмовився виплачувати їй нараховану заробітну плату в день звільнення, то до стягнення з нього на її користь підлягає сума заробітку за період, починаючи з 14.02.2011 року по дату її звільнення в сумі 3470 грн. 65 коп., із розрахунку: 275 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за лютий 2011 року/ + 500 грн. не донарахована заробітна плата за суміщення посад за березень 2011 року/ + 500 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за квітень 2011 року/ + 500 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за травень 2011 року/ + 500 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за червень 2011 року/ + 500 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за липень 2011 року/ + 500 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за серпень 2011 року/ + 195 грн. /не донарахована заробітна плата за суміщення посад за вересень 2011 року/. Крім того, вказує, що незаконними діями відповідача, які полягають у незаконному звільненні її з роботи, їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 5062 грн. 50 коп. та відшкодування якої покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. Також просить врахувати, що строк звернення до суду за захистом прав та законного інтересу вона пропустила з поважних причин, оскільки здійснювала догляд за своєю тіткою - [PERSON], яка мешкає в с. Копіювата Канівського району та не мала можливості своєчасно подати позовну заяву. Пропущення строку звернення до суду також обґрунтовує своєю юридичною необізнаністю та недостатністю знань у фахівця в галузі трудового права. А тому, просить: визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади завідуючої складом та начальника виробництва з 13.09.2011 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 14.02.2011 року по 13.09.2011 року у розмірі 3470 грн. 65 коп. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити: визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк; визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади завідуючої складом та начальника виробництва з 13.09.2011 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 14.02.2011 року по 13.09.2011 року у розмірі 3470 грн. 65 коп. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON], за довіреністю [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача, за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала, пояснивши, що позивачка [PERSON] звільнена з займаної посади з 13.09.2011 року за втрату довіри. Порушень чинного законодавства України при звільненні позивачки [PERSON] з посади завідуючої складом допущено не було, розрахунок з позивачкою проведений своєчасно, а тому просила відмовити їй в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON], пояснення свідків [PERSON]. [PERSON]. [PERSON]. дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи із наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках вчинення винних дій працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.. Згідно з роз'ясненням, яке Пленум Верховного Суду України дав у п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно чи необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальним цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадань, хабарництва та інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстави втрати довір'я до них і в тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] з 03.08.2003 року працювала у відповідача - [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» на різних посадах, а саме: з 03.08.2005 року - на посаді комірника: з 21.06.2005 року - на посаді завідуючої складом; з 28.08.2007 року - на посаді комірника; з 01.12.2007 року- на посаді завідуючої складом сировини і матеріалів; з 12.08.2010 року- на посаді начальника виробництва; а з 14.02.2011 року наказом № 11.1 від 14.02.2011 року - переведена на посаду завідуючої складом. Трудовий договір між сторонами не укладався. Крім того, наказом № 112 - к від 14.02.2011 року на позивачку [PERSON] з 14.02.2011 року було покладено обов'язки начальника виробництва, що є суміщенням посад. Як вбачається із матеріалів справи позивачка [PERSON] 30.09.2009 року була ознайомлена з посадовою інструкцією завідувача складом, а 30.08.2010 року - з посадовою інструкцією начальника виробництва. 01.02.2010 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до п. 1 якого працівник, який обіймає посаду завідувача складом безпосередньо пов'язану з зберіганням, відпуском та обслуговуванням товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності (збереження) переданих йому підприємством товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів переданих йому для зберігання Роботодавцем, і у зв'язку з вищенаведеним зобов'язується: дбайливо ставитися до переданих йому Роботодавцем для зберігання або іншої мети товарно-матеріальних цінностей Роботодавця і вживати заходів для відведення заподіяння їм шкоди; вести облік, складати в установленому порядку товарно-грошові і інші звіти про рух та залишки доручених йому товарно-матеріальних цінностей і грошових коштів; своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження переданих йому для зберігання Роботодавцем товарно-матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації переданих йому для зберігання Роботодавцем товарно-матеріальних цінностей; нести повну матеріальну відповідальність, в тому числі і своїм особистим майном, за зникнення, розтрату, псування чи пошкодження переданих йому товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів; нести повну матеріальну відповідальність коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Крім того, з вказаного Договору про повну матеріальну відповідальність вбачається, що позивачка [PERSON] 01.02.2010 року була під підпис ознайомлена із чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну товариству, а також чинними інструкціями, посадовими обов'язками, нормативами і правилами зберігання, приймання, обробки, продажу, видачі (відпускання), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих довірених йому Роботодавцем товарно-матеріальних цінностей. Наказом № 129 від 13.09.2011 року [PERSON] була звільнена з займаної посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України (за втрату довіри), що стверджується записом в трудовій книжці [PERSON] (запис № 17) та наказом генерального директора [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» № 189-к від 13.09.2011 року. Підставою для звільнення став висновок службового розслідування за фактом отримання видаткової накладної від ВКФ «НІКА ПЛАСТ». Відповідно до зазначеного висновку, завідуюча складом [PERSON] оформила фіктивну видаткову накладну № РН-0001337 від 22.06.2011 року від виробничо-комерційної фірми «НІКА ПЛАСТ» на отримання продукції на суму 23955 грн. 08 коп. після чого мата слідувати оплата згідно рахунку-фактури № СФ-0001235 від 22.06.2011 року як за начебто вже поставлену продукцію, чим порушила правила обслуговування товарних цінностей і порядок оформлення документів та могла нанести підприємству збитки на суму 23955 грн. 08 коп. За змістом п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довір'я є вчинення працівником винних дій, при цьому форма вини значення не має. Разом з тим, власник повинен довести наявність в діяннях працівника конкретних порушень і вину працівника в цих порушеннях. Останні можуть полягати в недодержанні порядку прийняття і відпуску грошових і товарних цінностей, недодержанні правил їх схову, неповідомленні відповідних посадових осіб (власника чи уповноваженого ним органу) про обставини, що перешкоджають збереженню грошових і матеріальних цінностей. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що позивачкою [PERSON] були допущені порушення порядку прийняття і відпустку матеріальних цінностей, оскільки вона оформила фіктивну видаткову накладну № РН-0001337 від 22.06.2011 року від виробничо-комерційної фірми «НІКА ПЛАСТ» на отримання продукції на суму 23955 грн. 08 коп. та могла нанести підприємству збитки на суму 23955 грн. 08 коп. Вказане підтверджується висновком службового розслідування за фактом отримання видаткової накладної від ВКФ «НІКА ПЛАСТ», письмовими поясненнями водія [PERSON], довідкою [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» про не отримування нею від контрагента ПП ВКФ «НІКА ПЛАСТ» продукції по видатковій накладній № РН-0001337 від 22.06.2011 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що при звільненні [PERSON] відповідачем були повністю дотримані вимоги чинного законодавства і підстав для задоволення позову [PERSON] в частині визнання незаконними дій відповідача щодо звільнення позивачки за п. 2 ст. 41 КЗпП та зобов'язання відповідача внести до трудової книжки запис про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП суд не вбачає. Крім того, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивачка [PERSON] дізналася в день звільнення, а саме 13.09.2011 року, оскільки саме в цей день їй була видана трудова книжка. Даний факт стверджується і листом територіальної державної інспекції праці у Черкаській області від 14.10.2011 року. До суду позивачка звернулася лише 12.03.2012 року, тобто після закінчення передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду. Відповідно до положень ст. 234 КЗпП України у разі пропуск) з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), роз'яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, з яких він поновлює або вв'ажає неможливим поновити пропущений строк. Позивачка в поданій додатково до суду заяві просила визнати причини пропуску строку звернення її до суду поважними та поновити їй строк звернення до суду, посилаючись на те, що вона не має юридичної освіти і є необізнаною в галузі права та на недостатність знань фахівця в галузі права, за отриманням правової допомоги до якого вона зверталася. Також посилалася на те, що вона здійснювала догляд за своєю тіткою [PERSON], яка мешкає в с. Копіювата Канівського району та не мала можливості своєчасно подати позовну заяву. Суд, вважає, що посилання позивачки на її юридичну необізнаність, не може слугувати підставою для поновлення їй строку звернення до суду, оскільки позивачка мала можливість звернутися за юридичною допомогою до фахівця і вона цим правом скористалася, про що сама зазначає в заяві про поновлення строку звернення до суду. Крім того, листом територіальної інспекції праці в Черкаській області від 14.10.2011 року, вих. № 23-П594/01-24 позивачці було роз'яснено, що вона відповідно до ст. ст. 231, 232 КЗпП України має право звернутися до суду. Посилання позивачки [PERSON] на те, що вона не могла своєчасно звернутися до суду з даним позовом, так як доглядала за своєю тіткою [PERSON], яка мешкає в с. Копіювата Канівського району, суд також не може вважати достатньою підставою для поновлення їй строку звернення до суду, оскільки позивачкою не надано суду доказів того, що вона являється єдиною особою, яка могла доглядати хвору тітку і що тітка дійсно має таку хворобу, яка позбавляє її можливості самостійно себе обслуговувати та не має інших родичів, які могли б здійснювати догляд за нею. Крім того, звернутися до суду з позовом позивачка могла не особисто, а направивши позовну заяву через відділення зв'язку. А також позивачка мала можливість звернутися за юридичною допомогою до фахівця і вона, як сама зазначає в своїй заяві, цим правом скористалася. Що стосується посилань позивачки [PERSON] на те, що фахівець в галузі права, до якого вона звернулася за отриманням юридичної допомоги не має достатньо знань, то вони на думу суду, також не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивачкою не надано суду доказів недостатності знань фахівця в галузі права, що вказаний спеціаліст надав позивачці некваліфіковану юридичну допомогу чи неправильно склав позовну заяву і вона була повернута судом. Крім того з матеріалів справи вбачається, що фахівець [PERSON] в 2002 році закінчив Київський університет внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ України і отримав вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, шо підтверджується копією диплому [PERSON]. виданого 21.06.2002 року і суд не може ставити під сумнів його кваліфікацію. А тому, враховуючи вищевикладене, суд не знаходить достатніх та обгрунтованих підстав для поновлення позивачці [PERSON] строку звернення до суду з позовом про визнання незаконними дій відповідача щодо її звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП, зобов'язання відповідача внести до трудової книжки запис про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП. Що стосується позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача - [PERSON] «Фірма «[PERSON] + К» на її користь невиплаченої заробітної плати за сумісництво за період з 14.02.2011 року по 13.09.2011 року в сумі 3470 грн. 65 коп., то вони на думку суду, підлягають до задоволення частково, виходячи із наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, наказом № 112 - к від 14.02.2011 року на позивачку [PERSON] з 14.02.2011 року було покладено обов'язки начальника виробництва, що є суміщенням посад. Відповідно до ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Відповідно до п. 5.11.1 Колективного договору ТОВ «Фірма «[PERSON] + К» 2010-2012р., прийнятого на загальних зборах трудового колективу ТОВ «Фірма «[PERSON] + К» 23.10.2009 року, зареєстрованого виконавчим комітетом Соснівської районної ради м. Черкаси 05.11.2009 року, реєстраційний номер 2258, адміністрація зобов'язалася здійснювати доплати за суміщення професій (посад) - 30% основного окладу. Як вбачається із листа територіальної державної інспекції праці у Черкаській області від 14.10.2011 року позивачці [PERSON] в порушення вимог ст. 105 КЗпП України оплата виконання нею обов'язків начальника виробництва не проводилася. Інших порушень виплати позивачці [PERSON] заробітної плати судом не встановлено. Крім того факт проведення остаточного розрахунку позивачкою [PERSON] визнаний. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні представником відповідача надано суду докази того, що позивачці [PERSON] на виконання припису територіальної державної інспекції праці у Черкаській області в грудні 2011 року було нараховано та виплачено доплату за суміщення професій в розмірі 10% основного окладу, а саме - 348 грн. 24 коп. Вказане підтверджується розрахунковою відомістю за грудень 2011 року та відомістю на виплату заробітної плати № 104 за грудень 2011. Крім того, факт отримання даних коштів не заперечувався і самою позивачкою. Враховуючи, що в порушення вимог п. 5.11.1 Колективного договору відповідач нарахував та виплатив позивачці [PERSON] доплату за суміщення професій в розмірі 10% основного окладу, а не 30% основного окладу, суд вважає за необхідне стягнути дану різницю з відповідача на користь позивачки. При визначенні суми доплати, суд враховує, що згідно наказу від 01.02.2011 року № 3 «Про переведення на неповний робочий день» позивачку [PERSON] було переведено в режим неповного робочого дня по 4 (чотири) години щодня, і відповідно її посадовий оклад встановить 500 грн. Таким чином до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає різниця в доплаті за суміщення професій (20% основного окладу) за період з 14.02.2012 року по 13.09.2012 року в сумі 696 грн. 48 коп. Позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 5062 грн. 50 коп., яку позивачка обґрунтовує незаконним її звільненням з роботи, втратою в зв'язку з цим нормальних життєвих зв'язків та отриманні психологічного шоку і переживань, також не підлягають до задоволення, оскільки судом не встановлено незаконного звільнення позивачки з роботи. Крім того, позивачкою [PERSON] не надано суду доказів, що звільнення її з роботи призвело до моральних страждань. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: partial