Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-24 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому посилалася на те, що наказом №136-к від 30 серпня 2006 року вона була зарахована на посаду викладача кафедри суспільних наук та українознавства Буковинського державного медичного університету за строковим трудовим договором, терміном на 1 рік. У подальшому цей трудовий договір продовжувався до 31 серпня 2012 року, при чому 31 серпня її звільняли, а 1 вересня знов приймали на роботу. Вказувала, що наказом №213 від 22 серпня 2012 року її звільнено з роботи за п.2 ст.36 КЗпП України у зв»язку із закінченням троку трудового договору. Копію наказу про це вона отримала 28 листопада 2012 року. Вважала це звільнення незаконним та необґрунтованим, а дії відповідача з переукладення та продовження з нею строкових трудових договорів порушують її права на працю. Вказувала, що вона працювала у відповідача викладачем української мови протягом 6 років. За цей період не змінився ні характер її роботи, ні її інтерес, який був у тому, щоб працювати і надалі. На її місце відповідач прийняв на роботу іншого працівника, а тому слід вважати, що трудові відносини з відповідачем укладені на невизначений строк. Крім цього вказувала, що після виходу наказу про звільнення 28 серпня 2012 року, відбулося засідання кафедри суспільних наук та українознавства, де розглядалося питання про розгляд її заяви про продовження трудового договору, що також засвідчує те, що трудові відносини за своїм характером є такими, що укладені на невизначений строк. Характер обговорення її заяви та відношення зав.кафедрою професора [PERSON] засвідчили те, що той упереджено ставиться до неї, намагається позбавитися від неї, як небажаного працівника, а деякі питання взагалі не стосувалися її трудових обов»язків. Вважала, що рішення кафедри про долю її подальших трудових стосунків із відповідачем суперечить як статуту відповідача, так і вимогам закону. При цьому зауважувала, що перед звільненням за 3 роки до неї не застосувались дисциплінарні стягнення чи заходи громадського впливу, а з метою уникнути конфліктів вона змушена була виконувати роботу, яка не входила до її трудових обов»язків. З приводу порушення її трудових прав та відновлення трудових стосунків вона зверталася із заявою до ректора, однак, відповіді не отримала. У зв»язку із незаконним звільненням вона втратила свій заробіток, тяжко переживає у зв»язку із втратою роботи у відповідача, де працювала 6 років, тривалий час зазнає душевних страждань і переживань, у зв»язку з упередженим ставленням до неї на роботі зав.кафедрою, порушенням її трудових прав, ігноруванням її звернення керівництвом університету. Через все це порушились її нормальні життєві зв»язки, вона змушена докладати додаткових зусиль для нормальної організації свого повсякденного життя, що суттєво впливає на її емоційний стан та стан її здоров»я. Просила визнати трудові відносини між нею та відповідачем такими, що укладено на невизначений строк, визнати незаконним її звільнення та поновити на роботі на посаді викладача кафедри суспільних наук та українознавства Буковинського державного медичного університету, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 1 вересня 2012 року по день поновлення на роботі, з розрахунку середньоденної заробітної плати - 126, 70 грн., допустивши негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі, та заробітної плати за 1 місяць і стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 6 000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, пославшись на обставини, вказані в позовній заяві, і позивачка пояснила, що вони дійсно мали місце. Крім цього позивачка пояснила, що письмовий контакт з нею не укладався, вона лише писала заяви, навчальний план вона виконала, але зав.кафедрою [PERSON] казав їй, щоб вона писала заяву на звільнення. На протязі останніх трьох років до неї не застосувалося ні стягнення, ні заохочень по роботі. Вона підвищувала свою кваліфікацію на відповідних курсах, але ніяких документів про це не отримувала. Базовою освітою у неї є «філолог», у неї є публікації по її роботі, вона виконувала всі розділи робочого плану. На засіданні кафедри за її звільнення проголосувало 11 осіб, решта утрималися від голосування. Вона виконувала написання певних доробків, але не закінчила цю роботу, бо для цього відведений час у 5 років. Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди оцінила в 6 000 грн., оскільки вважала, що їй вистачить саме такої грошової суми для цього відшкодування. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що при звільненні позивача з роботи не було допущено ніяких порушень. Крім цього подав письмові заперечення на позов позивачки, повністю підтвердив їх в своїх поясненнях про те, що [PERSON] пропущений строк позовної давності для звернення до суду, оскільки вона була звільнена з роботи 31 серпня 2012 року наказом №213-к «Про особовий склад», від 22 серпня 2012 року, у зв»язку із закінченням строку трудового договору, і вона 28 серпня 2012 року подала до університету заяву щодо продовження її роботи за строковим договором з 1 вересня 2012 року по 31 серпня 2013 року. У відповідь на цю заяву листом від 25 вересня 2012 року її було повідомлено про відмову у продовженні строкового трудового договору у зв»язку із звільненням і вона, як і всі працівники кафедри, які працюють на умовах строкового трудового договору, у червні 2012 року була належним чином повідомлена про те, що строк угоди завершується датою - 31 серпня 2012 року. [PERSON] 20 червня 2012 року з цим попередженням ознайомлена під розпис. Крім цього пояснив, що 28 серпня 2012 року відбулося засідання кафедри, на якій працювала позивачка, на якому розглядалися заяви викладачів кафедри на продовження строкових трудових договорів та звіт відповідачки про виконану роботу за 2011-2012 н.р. і було визнано цю роботу незадовільною, на підставі чого рекомендовано ректорові не продовжувати їй строковий трудовий договір на 2012-2013 н.р. Вказував, що під час засідання цієї кафедри було з»ясовано, що [PERSON]. не виконала всіх розділів індивідуального плану роботи викладача, вона не має базової освіти з української та англійської мови, не виконувала впродовж 15 років дисертаційної роботи без поважних причин, не виконувала певний перелік функціональних обов»язків посадової інструкції за розділами навчально-педагогічної та наукової роботи і її роботу на засіданні кафедри оцінено, як незадовільну. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необґрунтований і не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що дійсно мали місце обставини, вказані позивачкою, стосовно її трудових відносин з відповідачем, стосовно її прийняття на роботу, роботи, та звільнення з роботи, що стверджено її поясненнями, копією її трудової книжки, копіями витягів з наказів по Булонському державному медичному університеті №136-к від 30 серпня 2006 року, №173-к від 9 вересня 2009 року, №170-к від 30 серпня 2010 року, №188-к від 29 серпня 2011 року, № 213-к від 22 серпня 2012 року. Проаналізувавши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що немає підстав для визнання трудових відносин між позивачкою та відповідачем такими, що укладені на невизначений строк. Згідно ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, а відповідно до п.2 ст.23 трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк, з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно п.10 Наказу МОН №744 від 24 грудня 2002 року «Про затвердження Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього та четвертого рівнів акредитації»: відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового договору встановлюється за погодженням сторін і вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Відповідно до вимог ч.4 ст17, п.3 ст.54 ЗУ «Про освіту» самоврядування навчальних закладів передбачає їх право на прийняття на роботу педагогічних, науково-педагогічних, інженерно-педагогічних та інших працівників, а також фахівців з інших держав, у тому числі за контрактами. Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактами. З копії витягу з протоколу №1 засідання кафедри суспільних наук та українознавства від 28 серпня 2012 року вбачається, що на засіданні слухали звіт позивачки про виконану роботу за 2011-2012 н.р. З виступу доцента [PERSON] (голови лічильної комісії) видно, що [PERSON] балотувалася щодо продовження строку роботи на посаді викладача кафедри суспільних наук та українознавства і на засіданні були присутні 17 членів кафедри, роздано 16 бюлетенів, і за результатами голосування («продовжити» - 2, «не продовжити» - 12, «недійсний бюлетень» - 2) було ухвалено про оцінку кафедрою звіту роботи викладача [PERSON] «незадовільно» та більшістю голосів проголосовано «не продовжити» трудовий строковий договір на 2012-2013 н.р. За таких обставин суд не може погодитися з посиланням позивачки на те, що на даному засіданні кафедри за її звільнення проголосувало 11 осіб, решта утрималися від голосування, а такі результати голосування мали місце через тиск зав.кафедрою [PERSON] на членів кафедри, оскільки це не знайшло свого документального ствердження в ході судового розбирання. Позивачкою суду дійсно надані копії різноманітних видань науково-практичного тлумачення, зокрема, видання «Мова і культура», «Вивчення змін у лексиці української літературної мови 90-х років ХХ століття в українському мовознавстві досліджуваного періоду», довідки ЧНУ ім..Ю.Федьковича №02-38/57 від 12 січня 2010 року про проходження нею стажування на кафедрі сучасної української мови філологічного відділення ЧНУ ім.. Ю.Федьковича та повне виконання програми стажування, однак вони ніяким чином не можуть слугувати доказами позивачки стосовно предмету та змісту її позову, оскільки її звільнено з роботи у зв»язку із закінченням трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, а не з інших підстав. Крім того, висновок суду про законність звільнення позивачки з роботи базується на повідомленні директора Департаменту контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість за №84/24/21/05/226-13 від 29 січня 2013 року. За вказаних обставин суд вважає, що прийняття та звільнення з посади [PERSON] відбулося із дотриманням вимог чинного трудового законодавства, без порушення її прав та інтересів, а її ствердження про те, що дії відповідача щодо переукладання та продовження трудових договорів порушують її право на працю і трудовий договір повинен вважатися таким, що укладений на невизначений строк - є необґрунтованим. Згідно ч.1 п.3 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв»язу з знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушенняё глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Саме з урахуванням вказаних обставин, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими і до задоволення не підлягають, а посилання позивачки на те, що у зв»язку із незаконним звільненням вона втратила свій заробіток, тяжко переживає у зв»язку із втратою роботи у відповідача, де працювала 6 років, тривалий час зазнає душевних страждань і переживань, у зв»язку з упередженим ставленням до неї на роботі зав.кафедрою, порушенням її трудових прав, ігноруванням її звернення керівництвом університету і через все це порушились її нормальні життєві зв»язки, вона змушена докладати додаткових зусиль для нормальної організації свого повсякденного життя, що суттєво впливає на її емоційний стан та стан її здоров»я, не можуть слугувати підставами, які би свідчили про спричинення відповідачем позивачці саме моральної шкоди. При цьому також враховується те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, доказів чого позивачкою не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed