Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-05 00:00:00

У липні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики. В обґрунтування позову зазначала, що 06 липня 2012 року їй стало відомо, що 23.07.2010 року між її чоловіком та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 50 000 грн. терміном на 1 рік з нарахуванням 5 % щомісячно за користування грошовими коштами. Посилаючись на те, що зазначений договір позики виходить за межі побутового, а вона згоди на укладання цього договору, як дружина [PERSON] не надавала, позивачка просила суд визнати договір позики від 23 липня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 50 000 грн. недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на те, що при укладенні договору позики [PERSON] не була присутня, згоди на укладення договору позики не надавала, а тому вважає, що договір укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити позивачу у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки згідно чинного законодавства згода [PERSON], як дружини позичальника [PERSON], при укладенні договору позики не була потрібна. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав заяву про задоволення позовних вимог, в якій зазначав, що на час укладання договору позики з [PERSON] він не узгоджував факт укладення договору зі своєю дружиною [PERSON], грошові кошти він залучав для бізнесу, а тому вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору позики підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши встановлені обставини у сукупності, суд доходить наступних висновків. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача даних у судовому засіданні, вбачається, що підставою для недійсності договору позики, укладеного між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та чоловіком [PERSON], позивач зазначає, що цей договір виходить за межі дрібного побутового, у звязку з чим відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 СК України, договір мав бути укладеним лише за наявності її письмової згоди на його укладання, проте таку згоду вона не надавала. Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 17.01.2009 року. 23.07.2010 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та чоловіком позивача [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 50 000 грн., яку зобовязався повернути позикодавцеві з нарахуванням 5 % щомісячно за користування грошовими коштами у строк до 23.07.2011 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Виходячи зі змісту зазначеної норми предметом договору позики є грошові кошти, які надаються позичальнику у власність, а не розпорядження спільним майном. Посилання позивача, як на підставу позову, про необхідність застосування до зазначених правовідносин сторін положення 65 СК України безпідставні, оскільки ця норма регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для позивача, а лише для відповідача як сторони договору. Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо невідповідності договору позики від 23.07.2010 року вимогам ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України, оскільки зі змісту зазначеного правочину вбачається, що при укладанні договору сторонами були додержані вимоги, які є необхідними для чинності правочину, а ст. 369 ЦК України регулює відносини щодо здійснення права спільної сумісної власності і не може бути застосована до спірних правовідносин. Враховуючи встановлені по справі обставини та вимоги діючого законодавства, суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору позики є безпідставними та не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed