Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-17 00:00:00

[PERSON] 18.07.2011 року звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій зазначає, що 26.03.1987 року його мати одружилася з [PERSON] і змінила дівоче прізвище [PERSON] на [PERSON]. 18.01.2011 року вона померла. Після її смерті він звернувся в Старосамбірську державну нотаріальну контору з письмовою заявою про прийняття спадщини за законом, де дізнався, що від її імені укладено заповіт на [PERSON]. Його мати з 1977 року перебувала на обліку в психіатричному кабінеті Старосамбірської ЦРЛ з діагнозом параноїдна шизофренія. Вона часто знаходилася на лікуванні в комунальному закладі "Львівська обласна психіатрична лікарня". Мати не могла усвідомлювати і розуміти значення своїх дій в період укладення заповіту, оскільки на цей період їй виповнилося 67 років, спостерігався процес психічного розладу параноїдної шизофренії. Тому він просить визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і дали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав, наведених у запереченні від 12 вересня 2011 року (а.с.22-23) та додатково пояснили, що експертиза немає наперед встановленої сили, експерти проводили посмертну експертизу, перед ними не було живої особи, вони робили висновок на підставі записів, а не на підставі стану здоров"я людини. Нотаріус [PERSON] є з великим досвідом, а тому вона не могла помилитися при перевірці дієздатності [PERSON] перед посвідченням заповіту Просять суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], в останні два судові засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові пояснення щодо позову, в яких також просила розглядати справу у її відсутності. 03.10.2011 року у судовому засіданні покладалася на вирішення даного питання на думку суду, а також пояснила, що 28.10.2010 року при посвідченні заповіту нею було встановлено особу [PERSON], а також при спілкуванні з нею, її волевиявлення було вільним і відповідало її волі. У неї не виникло жодних сумнівів щодо стану здоров"я [PERSON], не спостерігався будь-який психічний розлад здоров"я, внаслідок чого вона не могла б усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третю особу, свідків, дослідивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] померла 18 січня 2011 року у віці 66 років, місце смерті м. Старий Самбір Старосамбірського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6). Померла [PERSON] є рідною сестрою відповідачки [PERSON] та матір"ю відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження та актовим записом про укладення шлюбу(а.с.9,11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок № 106, який знаходиться по вулиці Шевченка в місті Старому Самборі Старосамбірського району Львівської області. Позивач, який є сином померлої, звернувся 24.01.2011 року до Старосамбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, але дізнався про існування заповіту від імені померлої від 28.01.2010 року. 28.01.2010 року приватним нотаріусом [PERSON] був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на ім"я [PERSON], згідно якого вона розпорядилась, що "все моє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде мені належати і на що я за законом матиму право, в тому числі належний мені на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, з земельними ділянками для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться і розташовані в м. Старому Самборі, по вул. Шевченка за номером 106 Львівської області я заповідаю гр. [PERSON]"(а.с.25). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов"язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Із показів свідків [PERSON], яка є двоюрідною сестрою позивача і племінницею відповідачки, та [PERSON], яка є двоюрідною сестрою матері позивача та двоюрідною сестрою відповідачки, відомо, що [PERSON] захворіла психічною хворобою ще в молоді роки, була матірю одиночкою, мала двоє дітей, одне з них 6-ти місячним померло, неодноразово лікувалася у психлікарні, могла йти з дому невідомо куди, батьки [PERSON] виховували її сина [PERSON], тобто позивача, а коли померла її мати, то за ними доглядала мати [PERSON], тобто рідна сестра матері [PERSON], яка дуже мучилася, бо [PERSON] нічого не робила, вона возила її на лікування в психлікарню, на комісію, щоб вона отримувала пенсію по хворобі, допомагала їм по господарству, приносила їсти. [PERSON] трохи працювала у колгоспі, вихованням чи доглядом сина ніколи не займалася. Будучи на лікуванні в Підгайцях, познайомилася з [PERSON], який також там проходив курс лікування, вийшла за нього заміж, проживала з ним та його матірю у м. Старому Самборі. ЇЇ син, тобто позивач, з нею не проживав, його виховувала, зразу ж , після смерті батька [PERSON], - [PERSON]. Будучи одруженою, вона дальше продовжувала всього боятися, казала, що в неї хтось хоче щось вкрасти, забрати будинок, ходила з приводу хвороби на прийом до лікаря психіатра. Після смерті чоловіка доглядала за свекрухою. В останній рік лікувалася у терапевтичному відділі лікарні, у неї боліло серце, померла в домі відповідачки. Зазначені обставини свідків суд бере до уваги, оскільки вони підтверджуються і іншими доказами, які є у справі. Згідно із свідоцтвами про народження, смерть, запису акту про укладення шлюбу, заповіту,витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виписки із паспортів, довідок (а.с.67,8,9,10,11,25,48,49) покійна [PERSON], [INFO], уродженка с. Турє Старосамбірського району Львівської області, (прізвище до одруження [PERSON]) була матірю [PERSON], тобто позивача, який зареєстрований з 22.09.2004 року у с. Турє Старосамбірського району, 26.03.1987 року вона одружилася з [PERSON], прізвище після одруження їй присвоєно [PERSON], з 17.12.1988 року була прописана за адресою м. Старий Самбір по вул. Шевченка,106, перебувала на обліку в психіатричному кабінеті з 1977 року, діагноз параноїдна шизофренія, згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі являється власником будинку № 106, який знаходиться за адресою:м. Старий Самбір, вул. Шевченка. Відповідно до Акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 1046 від 02.012.2011 року (а.с.102-105) [PERSON] в період підписання заповіту (28.01.2010 року страждала стійким хронічним психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, період загострення, та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Свідок [PERSON], лікар-психіатр, в судовому засіданні показав, що [PERSON] (прізвище до одруження [PERSON]) [PERSON] захворіла у молоді роки тяжкою недугою - психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, дану хворобу ще називають Хворобою Блейера, він працює з 1980 року, її неодноразово госпіталізовував у Львівську психіатричну лікарню, спочатку вона була буйною, а потім вийшла заміж, стала тихенькою, вона мала другу групу інвалідності по вищевказаному психічному захворюванню , яка була їй призначена з 1986 року обласною спеціалізованою ЛТЕК, в останні два роки перед смертю хвороба була в загостренні, а тому вона неодноразово приходила до нього, скаржилася на те, що їй хтось може заподіяти кривду, а тому боїться, була дуже метушливою, розгубленою, не розуміла мети свого візиту, на його пропозицію пройти курс лікування відмовилася. На запитання учасників процесу як можна пояснити, що ряд свідків, які її знали, в судовому засіданні показали, що вона була адекватною, доглядала за старенькою свекрухою після смерті чоловіка, користувалася світлом, газом, виконувала обовязки, як дружина, подружні, побутові, при спілкуванні з нотаріусом не проявила ознак своєї хвороби, свідок пояснив, що він знав її роками, вона дійсно була тихенькою, послушною, але це не скасовувало її діагнозу, хвороба могла загострюватися, є сезонність загострення, могли бути і стреси, її коло інтересів обмежувалося задоволенням фізіологічних потреб, він знав і її чоловіка, він був такий же, як вона, жили в старенькій халупі, вона була доступна мовному контакту, в останні роки хвороба загострилася. Також повідомив суд, що відповідачка зверталася до нього з проханням, щоб він представив суду документи про хворобу [PERSON], які б в кінцевому результаті були на її користь у даній справі. З оглянутої в судовому засіданні пенсійної справи [PERSON] та витягів міжрайонної спеціалізованої психіатричної ЛТЕК №2, які знаходяться у справі, вбачається, що [PERSON] у 1961,1962,1964,1965,1969-1971,1976,1980-1981,1983,1985 роках працювала у колгоспі Іскра, отримувала пенсію з 1986 року по інвалідності ( 2 група загального захворювання, діагноз шизофренія параноїдної форми з вираженим емоційно-вольовим дефектом, проходила спеціалізованою комісією кожний рік переобслідування, з 03.01.1997 року їй було призначено другу групу інвалідності безтермінову. З медичної карти амбулаторного хворого № 812715 [PERSON] вбачається, що [PERSON] з 1966 року хворіла шизофренією,неодноразово лікувалася в психіатричній лікарні (в 1966 році,1977 році, тричі в 1984-1985 роках), була визнана інвалідом 11 групи по психічному захворюванню, в подальшому перебувала на лікуванні в психоневрологічному відділенні СЦРЛ в с. Міжгайці у 1987 році з діагнозом Хвороба Блейера. Астенічний тип ремісії та у 1991 році з діагнозом Хвороба Блейера, параноїдна форма, спостерігалася районним психіатром з 1980 років, яким призначалося лікування та скеровувалося на стаціонарне лікування, на МСЕК, за період 2008-2010 року девять разів оглядалася лікарем-психіатром. Із показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] вела себе адекватно, обслуговувала не тільки себе, але після смерті чоловіка і немічну свекруху, приносила їй їсти з благодійної установи, була розумною жінкою, спокійною, вміла читати, розписатися, ходила в церкву, вдома користувалася світлом, газом, спілкувалася з ними, скаржилась на слабке серце, але ніколи до дня смерті не поводилась як людина хвора на психічне захворювання, про таке її психічне захворювання чують вперше. Свідок [PERSON] також показала, що їй достовірно відомо, що [PERSON] отримувала пенсію не по психічній хворобі, а по віку. Оскільки показання цих свідків щодо адекватності [PERSON], отримання нею пенсії по віку обєктивно не підтверджуються і суперечать вищеперерахованим у справі доказам, тому суд їх в цій частині не бере до уваги. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав у визнанні недійсним заповіту [PERSON]М на користь відповідачки, посвідчений 28.01.2010 року приватним нотаріусом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним судові витрати (а.с.1,2) в сумі 46.00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved