Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-20 00:00:00

Позивач за основним позовом [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 27.03.2007 року між ним та АТ «Індустріально-експортний банк»укладено кредитний договір № 55/700124. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладання кредитного договору ним до банку була достовірно надана інформація про його фінансово-майновий стан, та відповідно до умов надання кредитних коштів була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти в сумі 3960,00 доларів США строком на 36 місяців і терміном погашення по 26.03.2010 року. Відповідно до п. 1.2.1 позичальник зобов'язується сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 11 % річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом, за фактичний період користування кредитними коштами, та 1,15% щомісячної комісії. В пункті 2.1 вказано, що кредитні кошти надано позичальнику на споживчі потреби. Таким чином в даному випадку правовідносини що склалися з банком також регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Протягом усього часу з моменту укладення кредитного договору він своєчасно та в повному обсязі проводив платежі за вищевказаним договором. В грудні 2009 року отримав повідомлення, з якого дізнався що 26.09.2009 року між AT «Індустріально-експортний банк»та TOB «АУЗ Факторинг»було укладено договір факторингу № 03/09, на підставі якого право вимоги за кредитним договором, який укладено між ним ([PERSON]М.) та AT «Індустріально-експортний банк», було відступлено третій особі - TOB «АУЗ Факторинг», та останнє вимагає повне погашення заборгованості за кредитним договором. Він ([PERSON]М.) вважає що договір факторингу має бути визнаний недійсним з наступних підстав. Стаття 512 ЦК України регламентує, що кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Частина 1 ст. 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника лише в тому випадку, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так в п. 17 ч. 3 зазначеної статті визначено, що несправедливими умовами договору є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. В ч. 2 ст. 215 ЦК України зазначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Таким чином враховуючи ті обставини, що договір факторингу був укладений без його ([PERSON]М.) згоди, а також беручи до уваги те, що TOB «АУЗ Факторинг»вимагає негайного та повного погашення за кредитним договором, - вважає, що договір факторингу від 26.09.2009 року має бути визнано недійсним. Щодо кредитного договору від 27.03.2007 року, то останній також має бути визнаний недійсним з наступних підстав. Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання. Відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України —гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про [PERSON] банк України" гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовуюється при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням припису статті 4 Цивільного кодексу України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері. Під валютними операціями у вказаному Декреті Кабінету Міністрів України розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання Банком Позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної не відновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії [PERSON] банку України. Відповідно до статі 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, професійної діяльності на ринку цінних паперів, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність" документ, який видається [PERSON] банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що на здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно із п.п. в), г) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю" індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні суб'єктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Відповідно до частини 5 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", пункту 1.10 Положення «Про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу»одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обов'язкового вираження зобов'язань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені статтею 524 Цивільного кодексу України. Стаття 227 ЦК України передбачає, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Беручи до уваги ті обставини, що АТ «Індустріально-експортний банк»на момент підписання з ним ([PERSON]М.) кредитного договору не мав індивідуальної ліцензії, - зазначений договір також має бути визнаний недійсним. ТОВ «АУЗ Факторинг»звернувся до суду з зустрічною позовною заявою посилаючись на те, що 27.03.2007 року Акціонерне товариство "Індустріально-експортний банк" та фізична особа [PERSON] уклали кредитний договір № 55/700124 від 27.03.2007 року. Відповідно до пункту 1.1. вищезазначеного Кредитного договору, [PERSON] надає Позичальнику кредит у сумі 3960 доларів США строком на 36 місяців —з 27.03.2007 року до 26.03.2010 року (включно). Позичальник повертає кредит щомісячно до 15 числа місяця наступного за розрахунковим згідно графіку погашення суми кредиту. Згідно з п. 1.2. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду, щомісячно в розмірі 11% річних за користування кредитом, починаючи з дня списання коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повного погашення заборгованості за цим договором; за користування кредитом позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за управління фінансовим кредитом в розмірі 1,15 % в місяць від суми кредиту зазначеного п. 1.1. Згідно з п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов’язується в строки та на умовах передбачених договором погашати суму одержаного кредиту, сплачувати відсотки. Банк свої зобов’язання перед [PERSON] виконав, надавши позичальнику кредит в сумі 3960 доларів США строком на 36 місяців. Натомість, позичальник до теперішнього часу не виконав свої зобов’язання за договором, не повернув кредит, не сплатив процентну та комісійну винагороду за користування кредитом. Відповідно до уточнень до позовної заяви просили стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 11 151,45 грн., що включає в себе: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 464,10 грн., заборгованість по процентам у розмірі 215,54 грн., заборгованість по комісії у розмірі 1 100,55 грн., пеню у розмірі 1 707,33 грн. та три проценти річних у розмірі 663,93 грн. В судовому засіданні позивач по основному позову підтримав усі обставини викладені в основній позовній заяві та позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, зустрічний позов визнав частково. Додатково пояснив, що він погоджується з сумою 7 464,10 грн., інші суми він не визнає. В судовому засіданні представник відповідача по основному позову підтримав зустрічний позов в повному обсязі, просив його задовольнити, в задоволенні основного позову просив відмовити, оскільки він є необґрунтованим. Зауважив, що комісія передбачена кредитним договором, а три проценти річних передбачено законом. Представник співвідповідача за основним позовом та третьої особи за зустрічним позовом - ПАТ «Креді [PERSON]», в судове засідання не з’явився, надіслав на адресу суду письмові пояснення за основним та зустрічним позовам, та належним чином завірені копії банківської ліцензії № 99 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозволу № 99-3 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», додатку до дозволу № 99-3 з переліком операцій, які має право здійснювати АТ «Індустріально-експортний банк»від 16.01.2003 року. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача по основному позову, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що основний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов має бути задоволений частково. В суді встановлено, що 27.03.2007 року між АТ «Індустріально-експертний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]»та [PERSON] було укладено кредитний договір № 55/700124. Відповідно до даного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 3 960 доларів США строком на 36 місяців, з 27.03.2007 року до 26.03.2010 року (включно). Позичальник повертає кредит щомісячно до 15 числа місяця наступного за розрахунковим згідно графіку погашення суми кредиту. Згідно з п. 1.2. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду, щомісячно в розмірі 11% річних за користування кредитом, починаючи з дня списання коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повного погашення заборгованості за цим договором; за користування кредитом позичальник сплачує щомісячно комісійну винагороду за управління фінансовим кредитом в розмірі 1,15 % в місяць від суми кредиту зазначеного п. 1.1. Згідно з п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов’язується в строки та на умовах передбачених договором погашати суму одержаного кредиту, сплачувати відсотки. Банк свої зобов’язання виконав. Боржник свої зобов’язання не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість. 26.09.2009 року між ТОВ «АУЗ Факторинг» та АТ «Індустріально-експортний банк»було укладено договір факторингу № 03/09, відповідно до якого АТ «Індустріально-експортний банк»відступив право вимоги по кредитному договору № 55/700124. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (та скріплений печаткою юридичної особи - для юридичних осіб). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов’язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов’язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитні відносини, що виникають між учасниками цивільного обороту, регулюються кредитним договором. Сторонами кредитного договору виступають кредитодавець та позичальник. Предметом кредитного договору є грошові кошти. Кредитний договір є консесуальним, тобто він вважається укладеним з моменту досягнення згоди за всіма істотними умовами (суми кредиту, строку повернення та розміру процентів). Це двосторонній договір за яким права та обов’язки виникають як для кредитора, так і для позичальника. Цей договір є відплатним, згідно з яким позичальник зобов’язується сплатити проценти за користування грошовими коштами. Кредит надавався для використання на умовах строковості, повернення та плати за користування. Встановлено, що позивач не дотримується умов кредитного договору, не погашає кредит згідно графіку, не сплачує відсотки. Посилання сторони позивача на те, що кредитний договір було укладено з порушеннями вимог діючого законодавства, є безпідставні, необґрунтовані. В суді не було доведено, що банк позбавлений права видавати фізичним особам кредити в іноземній валюті. З наданих представником ПАТ «Креді [PERSON]»(правонаступник АТ «Індустріально-експортний банк») копії банківської ліцензії № 99, копії дозволу № 99-3 від 16.01.2003 року та копії додатку до дозволу № 99-3 від 16.01.2003 року, виданих [PERSON] банком України, АТ «Індустріально-експортний банк»має право на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»та має право здійснювати зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. За таких обставин, здійснення кредитування в іноземній валюті при наявності Банківської ліцензії та Письмового дозволу НБУ відповідає вимогам законодавства України. Крім того, позивач за своїм вибором, самостійно обирає банківські установи, умови кредитування. Ніхто не може примусити позивача чи будь-яку іншу особу укладати невигідні для них договори, укладати договори з певними банківськими установами. Таким чином, зазначені в основному позові обґрунтування є недоведені. Починаючи з дня укладення кредитного договору, як банківська установа, так і позичальник приймають на себе ризики, які можуть виникнути в процесі дії кредитного договору. Кредитний договір підписаний позивачем, це свідчить про те, що він погодився з усіма, викладеними в договорі, умовами. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Відповідно до ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Як вбачається з матеріалів справи, 14.12.2009 року [PERSON] було повідомлено, що на виконання договору факторингу № 03/09 від 26.09.2009 року йому необхідно перерахувати кошти в розмірі, що відповідають розміру поточних зобов’язань за кредитним договором на користь ТОВ «АУЗ Факторинг». З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку, що основний позов є необґрунтованим, бездоказовим та не підлягає в повному обсязі. Зустрічний позов підлягає задоволенню частково, а саме, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача за зустрічним позовом заборгованість за тілом кредиту –7 464,10 грн., заборгованість по процентам –215,54 грн., пеню у розмірі - 1 707,33 грн. В частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по комісії у розмірі 1 110,55 грн. має бути відмовлено, оскільки стороною позивача не надано суду розрахунку даної комісії, а представник в судовому засіданні не зміг надати пояснення з цього питання. В частині стягнення з відповідача [PERSON] три проценти річних у розмірі 663,93 грн. має бути відмовлено, оскільки, пеня (яка за цим рішенням суду стягується з [PERSON]М.) є неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання, а 3 % річних є також різновидом цивільно-правової відповідальності за порушення договірного зобов’язання, то в даному випадку виникає подвійне нарахування штрафних санкцій. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. По даній справі позивачем було оплачено згідно квитанцій судовий збір у розмірі 97,06 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення –120 грн., відповідно до задоволених вимог має бути стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 93,78 грн., а всього з урахуванням ІТЗ –213,87 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial