Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати частково недійсним кредитний договір № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року, а саме визнати недійсними: підпункт 2.6 пункту 2 Видача кредиту; у підпункті 2.1 пункту 2 Видача кредиту частину речення ... одразу зараховує на свій поточний рахунок, відкритий у банку; частина 1 підпункту 3.1. пункту З Розрахунки між сторонами (стосовно сплати комісій); у підпункті 3.8 пункту З Розрахунки між сторонами частину речення ... комісії за користування кредитом...; у пп. 3.9 п. З Розрахунки між сторонами частину речення ...та/або вносить готівкою в Банк на рахунок № 29098127007693; у підпункті 4.7.1 пункту 4 Повернення кредиту частину речення прострочені платежі по сплаті комісії...; у підпункті 4.7.2 пункту 4 Повернення кредиту частину речення строкові платежі по сплаті комісій...; у підпункті 4.7 пункту 4 Повернення кредиту слово комісій; у пункті 2 Додаткового Договору від 11лютого 2011 до Кредитного договору № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 частину речення комісію за управління кредитом, такими, що обмежують права споживача; також просить застосувати наслідки недійсності умов Договору з виплати комісій за розгляд анкети - заяви на отримання кредиту у сумі 50 грн. 00 копійок і за видачу кредиту у сумі 2525 грн. 00 копійок , просить зобов'язати відповідача перерахувати графік платежів без врахування комісій за користування кредитом, що обмежують права споживача; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5\~ 000, 00 грн.; розірвати кредитний договір № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року у зв'язку з істотною зміною обставин. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що укладений 25 січня 2007 року між позивачем та відповідачем споживчий кредит № Ф2098/01-07 (А020118), підлягає визнанню частково недійсним оскільки позивач не виявляв бажання укладати з відповідачем договору банківського рахунку, не обговорював умови його відкриття, тоді як кредитний договір містить положення про відкриття позивачу відповідачем поточного рахунку, при цьому за повідомленням відповідача відмова позивача від відкриття рахунку є підставою відмови в укладанні договору кредиту. Таким чином, було порушено вимоги законодавства України про захист прав споживачів, зокрема, порушено п. 2 ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якого забороняється включати до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту несправедливі умови, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем. Крім того, відповідач закрив поточний рахунок та відкрив інший але такі зміни позивачу не були відомі. Крім того, позивач не згоден з положеннями договору кредиту, які передбачають оплату одноразової комісії за розгляд анкети-заяви на отримання кредиту та оплату одноразової комісії за видачу кредиту, що на думку позивача є витратами повязаними з обслуговуванням кредиту і повинні входити до розміру процентної ставки за кредитом, оскільки відповідач не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь відповідача за дії, які він здійснює на власну користь і які не створюють для позивача, як для клієнта будь-якого окремого майнового блага, не повязаного з укладенням сторонами договору, при цьому відповідач не повідомив позивача у чому полягає зміст даної послуги. Що також є порушенням прав позивача як споживача. Позивач направив до відповідача досудову претензію з метою зясування суми утвореної заборгованості та з проханням здійснити реструктуризацію боргу, але відповідач відповіді позивачу не надав. До того, відповідач порушив права позивача в сфері захисту персональних даних позивача та п.9.4 кредитного договору, передавши таку інформацію ТзДВ Інтер-Ріск Україна, яка у листах з вимогою сплатити заборгованість направлених на імя позивача зазначала імя по-батькові та прізвище позивача, адресу проживання, дату і номер укладеного між позивачем та відповідачем номеру кредитного договору, що спричинило моральні страждання позивачу. Крім того, відбулася істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладанні договору, що є підставою для розірвання договору. Так сторони не могли передбачити розгортання світової фінансово-економічної кризи, що значно погіршало матеріальний стан позивача і унеможливило виплату кредитних коштів відповідачу та привело до утворення заборгованості. У звязку із неможливістю сплачувати борг позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням реструктуризації боргу однак йому було відмовлено. За вказаних обставин залишення вказаного кредитного договору без змін фактично призведе до по-життєвої кабали позивача, оскільки у першу чергу сплачені кошти ідуть на погашення процентів, штрафних санкції і спричинить подальше розорення позивача, а із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе саме позивач. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовом. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимог, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, крім того не заперечував, що дійсно має заборгованість перед відповідачем по сплаті грошових коштів за договором кредиту. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні повністю відмовити посилаючись на безпідставність і недоведеність заявлених вимог та пояснив, що договір відповідає вимогам діючого законодавства, а направлення сплачених позивачем грошових коштів у першу чергу на оплату процентів передбачено самим кредитним договором із умовами якого позивач був ознайомлений що до підписання договору, такі умови його влаштували і позивач підписав кредитний договір саме за вказаних умов. Суд заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 25 січня 2007 року між укладений кредитний договір № Ф2098/01-07 (А020118), відповідно до умов якого відповідач надав, а позивач одержав кредит у розмірі 25 000 доларів США на строк до 01 січня 2012 року, про що свідчить кредитний договір та додатковий до нього договір від 11 лютого 2011 року. Суд також встановлено, що позивач має заборгованість перед відповідачем по сплаті кредитних коштів за договором кредиту № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року, про що позивач не заперечував у судовому засіданні. На підтвердження викладених у позові обставин позивач в якості доказів надав суду: досудову претензію позивача на імя відповідача датовану 27 лютого 2012 року з вимогою надати розрахунок заборгованості, виписки по розрахунковому рахунку, розірвати кредитний договір або здійснити реструктуризацію боргу; опис вкладення поштової кореспонденції; квитанція на оплату послуг пошти; вимога та повідомлення про вжиття забезпечувальних заходів ТзДВ Інтер-Ріск Україна до позивача щодо погашення кредитної заборгованості; звіти обєкта малого підприємництва-фізичної особи платника єдиного податку, податкова декларація про майновий стан і доходи позивача; розрахунок податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності особи позивача; податковий розрахунок сум доход3у, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку позивача; графік платежів за кредитним договором вкладений позивачем; квитанції про внесення грошових коштів. Представник відповідача в якості доказів надав: розрахунок суми позову про стягнення з позивача заборгованості по Кредитному договору № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007року, що укладений між позивачем та відповідачем, яка станом на 04 грудня 2012 року складає 8155,01 доларів США; розрахунок пені Кредитному договору № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007року; виписку по особовому рахунку позивача за кредитним договором № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року. За ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в статті 203 ЦК України, якою передбачено що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної діяльності; волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з правилом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учаснику правочину, має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд, аналізуючи доводи позивача в їх сукупності з наданими доказами приходить до висновку що вимоги позивача про визнання частково недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають оскільки обставини на які посилається позивач, як-то: відсутність бажання позивача укладати договір банківського рахунку; відсутність реальної можливості ознайомитися позивачу з усіма обовязковими для нього умовами договору; не включення відповідачем в процентну ставку одноразової комісії за розгляд анкети та одноразової комісії за видачу кредиту - не є підставами з якими норми діючого законодавства, зокрема стаття 203 ЦК України, повязують визнання правочину недійсним, тому суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про визнання кредитного договору частково недійсним. Також не підлягає задоволенню вимога позивача про розірвання договору кредиту, виходячи з наступного. Підстави для зміни або розірвання договору передбачені статтею 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, але договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, при цьому істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 652 ЦК України передбачено, що договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.\~ Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Частина 2 статті 652 ЦК України передбачає, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Враховуючи вказані положення, суд вважає що посилання позивача на те, що утворення світової фінансової кризи; погіршання економічної ситуації на України; значне зниження платоспроможності позивача; одержання від відповідача відмови реструктурувати борг; першочергове зарахування сплачених сум на погашення штрафних санкцій, а не на погашення тілу кредиту; відсутність домовленості з відповідачем, що ризик зміни обстановки несе позивач - як на сукупність чотирьох умов визначених законом при істотній зміні обставин є надуманими, оскільки проведення реструктуризації боргу є правом відповідача, а не його обовязком, позивач при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті, а черговість погашення заборгованості, зокрема першочергове зарахування сплачених коштів на погашення прострочених платежів по сплаті комісії, процентів за кредитом передбачено пунктами 4.6; 4.7.1 Кредитного договору від 25 січня 2007 року. Таким чином, за відсутності чотирьох умов визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, відсутні передбачені законом підстави для розірвання договору кредиту, тому суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про розірвання договору кредиту № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року укладеного з відповідачем. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає, оскільки за змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а судом не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом і передача відповідачем іншій особі права вимоги до позивача за кредитним договором № Ф2098/01-07 (А020118) від 25 січня 2007 року не є розголошенням інформації про клієнта банку, тому суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про стягнення суми моральної шкоди. Враховуючи викладене суд повністю відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог та на підставі ст. 88 ЦПК України стягує з позивача на користь держави судові витрати.

Outcome: approved