Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-20 00:00:00

[PERSON] у вересні 2012 року в інтересах позивачки [PERSON] предявив до суду позов до відповідача [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS], покликаючись на те, що спірна квартира кооперативна, була надана їм із відповідачем у 1973 році, до 1988 року вони здійснили виплату її вартості, квартира є їх із відповідачем спільною сумісною власністю, однак він позбавляє її можливості безперешкодно здійснювати своє право власності на належну в спільному майні частку. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] позов підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, просить задовольнити його в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивачки не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Сторони позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 29 травня 1973 року до 12 жовтня 1994 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується записами в паспорті [PERSON] серії МС номер 305237, виданому Тернопільським МУ УМВС України в Тернопільській області 13 березня 1998 року, та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ИД № 040304, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 12 квітня 2012 року. Як слідує з відповіді № 171 ЖБК № 13 від 06 липня 2012 року, [PERSON] з 26 липня 1973 року є членом житлово-будівничого кооперативу, пайовий внесок за житлове приміщення квартиру [ADDRESS] сплачувався з 1973 по 1988 рік та у 1988 році повністю виплачений. Ордер на вселення у квартиру не зберігся. Таким чином судом установлено, що відповідач [PERSON] вступив до житлово-будівничого кооперативу після одруження з [PERSON] Пайовий внесок сплачувався за час перебування сторін у шлюбі з 1973 по 1988 рік. Відповідно до статей 15, 16 Закону України "Про власність", який був чинним на момент виникнення та здійснення зазначених правовідносин, член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України, відповідно до ст. 22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" після повної сплати подружжям у період їх сумісного проживання пайового внеску в ЖБК квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Із викладених у позовній заяві обставин вбачається, що [PERSON] позбавляє [PERSON] можливості безперешкодно здійснювати право власності на належну їй у спільному майні частку. Відповідно до ст. 369, 370, 372 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, розпоряджаються за згодою всіх співвласників, мають право на виділ належної їм частки чи на поділ майна. При цьому частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Таким чином судом установлено порушення прав позивачки, які підлягають до захисту шляхом задоволення її позовних вимог визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS].

Outcome: approved