Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-01 00:00:00

Позивач 08 липня 2011 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про зобов'язання здійснити перерахунок за сплачені протягом січня-грудня 2010 року житлово-комунальні послуг, у тому числі шляхом зарахування надмірно сплачених коштів за попередні періоди: за послуги з постачання холодної води, водовідведення холодної та гарячої води відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 28.08.2007 року №1127; за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 15.10.1009 року №1192; за послуги з утримання будинків та прибудинкової території відповідно до розпорядження Київської міської ради від 12.02.2007 року №141. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представниця відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просила відмовити, посилаючись на те, що нарахування житлово-комунальних послуг здійснюється на основі діючих тарифів, а також зазначила про те, що позивач отримує житлово-комунальні послуги, не відмовляється від них, що свідчить про те, що погоджується з ціною, яка виставлена відповідачем у квитанціях. Представник третьої особи 22 березня 2012 року надав до суду заперечення в яких зазначив про те, що позивач не надав до суду доказів того, що саме він є власником квартири та правомірно одноособово користується квартирою [ADDRESS], оскільки в даній квартирі проживає дві особи, а також зазначив про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки не надано доказів того, що позивач не отримав послуги чи відмовлявся від споживання послуг по ціні, тарифам, встановленим на час споживання, тим самим здійснював акцепт послуг по тарифах, які діяли в період з січня 2010 року по грудень 2010 року, тому неможливо застосувати до даних правовідносин реституцію. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач проживає у [ADDRESS] ( а. с. 5). Позивач надав копії квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги за період з січня 2010 року по грудень 2010 рік, що свідчить про те, що позивач отримував послуги, не відмовлявся від них, та про те, що відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів", між сторонами існують договірні відносини ( а. с. 6). 11 травня 2011 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок сум, які було сплачено за період з січня по грудень 2011 року, посилаючись на те, що розпорядження Київської міської ради не зареєстровані у Міністерстві юстиції України, а тому вважаються такими, що не набрали законної сили, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 09.03.2011 року значна частина розпоряджень КМДА були визнані такими, які не набрали чинності, тому що не пройшли реєстрації у міністерстві юстиції України ( а. с. 7). 26 квітня 2011 року відповідач повідомив позивача про те, що оскільки не є учасником зазначених у його зверненні правовідносин, тому звернулось до Головного управління з питань цінової політики Київської міської державної адміністрації. 25 липня 2011 року Головне управління цінової політики Київської міської державної адміністрації повідомило відповідача про те, що судження позивача про те, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради про встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги підлягають державній реєстрації в органах юстиції є оціночним, а тому, у справі №2а-1888/10 за постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2011 року було відкрито касаційне провадження і з цих підстав не може бути проведено перерахунок житлово-комунальних послуг за зверненням позивача, оскільки доказ, на який він посилається як на підставу для задоволення позовних вимог переглядається у касаційній інстанції . Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ст. 630 ЦК України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона ( виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони ( замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно із ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування. Саме на виконання вище вказаних норм законодавства України позивач та відповідач вступили в цивільні правовідносини на умовах, за яких відповідач нарахував позивачу житлово-комунальні послуги по цінах (тарифах), встановлених на час споживання послуг, а позивач спожив вказані послуги по цінах(тарифах), встановлених на час споживання послуг. Таким чином, суд вважає, що направлені відповідачем на адресу позивача рахунки на сплату житлово-комунальних послуг з зазначенням їх виду та вартості слід вважати офертою, а споживання позивачем послуг слід вважати акцептом у розумінні ч.1 ст. 638 ЦК України. Відсутність юридичного факту відмови позивача від споживання послуг по ціні, узгодженій сторонами на час споживання позивачем, свідчить про те, що ціна була узгоджена сторонами відповідно до норм ч.1 ст. 632 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що направлені відповідачем на адресу позивача рахунки на сплату житлово-комунальних послуг з зазначенням їх виду та вартості слід вважати офертою, а споживання позивачем послуг слід вважати акцептом у розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України. Комунальне підприємство "Господар" Дарницького району м. Києва здійснювало нарахування за житлово-комунальні послуги відповідно до діючих розпоряджень Київської міської державної адміністрації, відповідач споживав послуги та не відмовлявся від їх отримання, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed