Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-13 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, укладений між ними з однієї сторони та відповідачем з іншої сторони, дійсним, таким, що відбувся, та визнати за позивачами в рівних частках право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Пінчука,23 в м. Балта Одеської області, який раніше на праві приватної власності належав відповідачу, стверджуючи, що 20.08.2012 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони було укладено договір дарування вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, за умовами якого відповідач подарував позивачам по ? частині житлового будинку з господарськими будівлями, а позивачі прийняли у дарунок по ? частині вище зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями, про що складений відповідний письмовий договір, відповідач передав позивачам правовстановлюючі документи, технічну документацію на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, але оформити належним чином договір дарування у нотаріальній конторі неможливо по причині того, що відповідач ухиляється від належного посвідчення договору, до нотаріальної контори не зявляється, крім того, у відповідача відсутній державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок з господарськими будівлями. Вказані обставини позбавили позивачів права володіти, користуватися, розпоряджатися подарованим нерухомим майном. З цього приводу позивачі змушені звернутися до суду з позовом, надали суду заяви, в яких свої заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просять розглянути справу без їх участі. Відповідач до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в ньому обставини, просить справу розглянути за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 02.10.1987 року, виданого Балтською міською радою Одеської області, належав цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Пінчука,23 в м. Балта Одеської області, що відповідач за власним бажанням подарував позивачам в рівних частках житловий будинок, що договір дарування ? частин житлового будинку з господарськими будівлями відбувся, є дійсним, так як не суперечить вимогам закону, інтересам сторін, що предметом договору дарування є нерухоме майно, а не земельна ділянка. Суд приймає до уваги, що згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, що згідно ст.ст.210,640 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був посвідчений нотаріально, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що договір дарування, укладений між сторонами, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про що повідомив в клопотанні про розгляд справи без його присутності, де вказав, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у нього немає, оскільки послуги нотаріуса потребують значних грошових коштів, що виключає можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. Як зазначалося вище, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року №671 є підзаконним нормативно-правовим актом, а не законом, і відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова КМУ суперечить положенням Цивільного кодексу України або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України), тому Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів не може бути застосований судом. Проте, відповідно до вимог ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, тому відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів не є підставою для відмови у позові. Згідно вимог ч.8 ст.8 ЦПК України в разі, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), подібні ствердження викладені і в ст.8 ЦК України. За викладених вище підстав суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин, виниклих між сторонами у справі, положення ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним, таким, що відбувся договір дарування частин житлового будинку з господарськими будівлями, укладений між сторонами 20.08.2012 року. Стосовно визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, як зазначалося вище зареєструвати договір дарування неможливо внаслідок відсутності відповідного закону, тому, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч. ч.8,9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивачів виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору дарування частин житлового будинку з господарськими будівлями, укладеного між сторонами 20.08.2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved