Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить продовжити йому строк для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року, та зобов»язати Мінстерство юстиції України визнати недійсними [PERSON] про парво на спадщину після її смерті. Посилається в позові на те, що [INFO] року померла його мати [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS]. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якого входить і даний будинок. 07.10.1979 року він разом з дружиною виїхав до США і з цього часу Україну не відвідував, в момент смерті матері знаходився в іншій державі, що не дало йому можливості оформити свої спадкові права. До консульської служби в США він також не міг звернутися, т.я. найближча з них знаходиться за 4 000 км. від місця його проживання і звернутися туди він не міг можливості в т.ч. матеріальної, а заява про прийняття спадщини мала бути подана ним особисто. Виходячи з цих обставин, просив задовольнити позов. Представник позивача в судовому азсіданні підтримала і пояснила, що, проживаючи в США, позивач постійно змінював місце проживання, т.я. власного житла він не має. З родичами з України спілкувався дуже рідко і до січня 2012 року його брати та сестра не повідомляли його про смерть матері. Про смерть матері він дізнався лише в січні 2012 року, а тому вважає, що строк для прийняття спадщини позивачем пропущено з поважних підстав, а тому має бути поновлений. Т.я. відповідачі в справі -рідні брати та сестра позивача, приховали від державного нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця, тобто позивача, та отримали [PERSON] про парво на спадщину, просить визнати їх недійсними, т.я. видані вони без врахування його частки в спадщині. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Підтвердила, що єдиний раз позивач відвідував Україну в 1989 році. Пояснила також, що зв»язок між ними був одностороннім, шляхом телефонних переговорів і телефонував їм завжди позивач, т.я. він не мав постійного місця проживання і вони не встигали слідкувати за зміною його номерів телефона. Підтвердила, що позивачу ніхто з них не повідомив про смерть матері і про це йому стало відомо лише в січні 2012 року від неї, т.я. вона розшукала його в соціальних мережах і стала спілкуватися по скайпу. Пояснила, що від нотаріуса приховали наявність ще одного спадкоємця з корисливих мотивів за пропозицією старшого брата [PERSON], яку вона та молодший брат прийняли. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилалися на те, що вони постійно підтримували телефонний зв»язок з позивачем і наступного дня після смерті матері його повідомили про її смерть. Через півроку після смерті матері він передав їм кошти на поховання та посилку і повідомив, що не претендує на спадщину після смерті матері. Вважають, що причиною звернення позивача до суду є судовий спір між ними з позивачкою та 3-ю особою з приводу розподілу будинку та визначення часток у ньому. Відповідач [PERSON] направив до суду нотаріально посвідчені пояснення, якими повідомив суд, що між ними та позивачем телефонного спілкування та переписки не велося. Позивачу ніхто з членів родини не повідомляв про смерть матері і не повідомляли нотаріуса при оформленні спадщини про наявність ще одного спадкоємця. Просить розглядати спарву в його відсутності. Відповідач -МЮ України свого представника в судове засідання не напарвив. Направив до суду пояснення, ззгідно з якими вважає, що МЮ України не є належним відповідачем у справі іне порушувало парв позивача, а тому просить у позові відмовити. Представник 3-ї особи в судовому засіданні проти позову заперечував з цих же підстав. Заслухавши пояснення сторін, свідків,дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР, діючого на момент відкриття спадщини, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст.549 кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.550 кодексу строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі. Судом встановлено, що [INFO] року померла мати сторін [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 5/8 частин жилого будинку [ADDRESS]. 13.05.1997 року за заявою відповідачів -сестри та братів позивача, 5-ю Київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 162. 11.06.1998 року відповідача було видано [PERSON] про право на спадщину за законом, згідно з яким вони є спадкоємцями майна померлої [PERSON] -5/8 частин житлового будинку [ADDRESS] в рівних частках. / а.с. 64 -77 / Після отримання [PERSON] про право на спадщину відповідач [PERSON]провів відчуження належної йому частки і на даний момент на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2011 року 3-я особа [PERSON] набула у власність 1/3 частину будинку та земельної ділянки до нього. / а.с.50 -56 / Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначений Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. В п.24 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування Пленум Верховного Суду України роз»яснив, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. У разі коли після спливу строку для прийняття спадщини та розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (стаття 1272 ЦК), такі спадкоємці мають право вимагати передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що в зв»язку з прийняттям спадщини відповідачами в справі після смерті спадкодавця [PERSON] та враховуючи час відкриття спадщини, правові підстави для задоволення вимог позивача в частині продовження йому строку для прийняття спадщини відсутні, т.я. в такому випадку позивач має право вимагати передання йому частки в натурі шляхом перерозподілу майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. В той же час, відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вище суд прийшов до висновку про порушення відповідачами прав позивача на спадщину, а тому його права підлягають захисту. Відповідно до ст. 1301 ЦК України [PERSON] про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Позивач при зверненні до суду не спростовує прав відповідачів на отримання спадщини, однак вважає, що частки в спадщині були розподілені неправильно, без врахування належної йому частки. Питання про розподіл спадкового майна позивач при зверненні також не ставить. Відповідачка [PERSON] повідомила суду, що позивач не був повідомлений про смерть маетрі та відкриття спадщина за за їх, відповідачами, спільною домовленістю. Ця ж обставина підтверджується і заявами відповідачів про прийняття спадщини. Цю обставину підтвердив відповідач [PERSON] в письмовому поясненні до суду і не спростовували представники відповідача [PERSON] Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та визнання недійсним [PERSON] про право на спадщину лише в частині, на яку він мав право при спадкуванні, а саме 1/4 від 5/8 будинку, яка є спадковою. При вирішенні спору суд враховує також час, який пройшов з моменту відкриття спадщини та отримання спадкоємцями [PERSON] про право на спадщину. Законом, а саме ст. 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З точки зору ч.3 ст.267 кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідачі та 3-я особа заяви про застосування строків позовної давності не подали. З врахуванням цих обставин, а також відсутності заяв про застосування сроків позовної давності, приведених вище висновків суду про доведеність вимог позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість його вимог. Суд не приймає до уваги заперечення представників відповідача [PERSON] та 3-ї особи в судовому засіданні, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Як зазначається в ч.1 ст.11 кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони в судовому засіданні не заперечували, що після виїзду до США позивач відвідував Україну лише один раз, у 1989 році. Будь-яких доказів спілкування з позивачем шляхом телефонних переговорів представники відповідача [PERSON] не надали, хоч судом неодноразово, з метою виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, в справі оголошувалася перерва та роз»яснювався обов»язок їх надання. Відповідно до п.110 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, діючої на момент відкриття спадщини, заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї та про видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі. Справжність підпису на таких заявах повинна бути нотаріально засвідченою. Цим підтверджуються твердження позивача щодо неможливості ним іншим чином, окрім особистої явки до консульської установи України в США, заявити про свої парва на спадщину. Дійсно, в провадженні суду зходиться справа по спору між відповідачами [PERSON], [PERSON] та 3-ю особою [PERSON] з приводу користування будинком. В той же час, як зазначається в ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив пояснення відповідачки [PERSON] з приводу того, що спілкування останньої з братом розпочалося лише в січні 2012 року. Свідок [PERSON] -дружина відповідача [PERSON] підтвердила пояснення представників даного відповідача щодо обставин спілкування з позивачем. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи з даної норми закону, відсутності будь-яких доказів з боку відповідача [PERSON] з приводу належного повідомлення позивача про смерть матері, суд позбавлений можливості прийняті дані заперереченя до уваги, тим більше робити припущення про обізнаність позивача про дату смерті матері. Відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність взаємний зв»язок доказів у сукупності. Враховуючи викладене вище, надані сторонами докази та заперечення, встановлений законом порядок оцінки доказів судом, у суду відсутні правові підстави прийняти дані твердження до уваги. Споособи захисту порушених цивільних парв визначено ст.16 ЦК України. Виходячи з того, що спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений законом, суд вважає за необхідне захистити його шляхом визання частково недійного виданого відповідачам [PERSON] про право на спадщину.

Outcome: partial