Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-24 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала та на їх обґрунтування пояснила, що з 1966 року вона мешкала в житловому будинку, розмішеному по вул. Леніна, 211 в м. Кілія Одеської області разом зі своїми батьками: [PERSON] та [PERSON]. Мати позивача, [PERSON] померла 11.02.1988 року, а батько позивача, [PERSON] помер 18.01.1991 року. Позивач є спадкоємцем після смерті батьків, але не може прийняти спадщину в звязку з тим, що в свідоцтвах про смерть, їх імена були внесені з помилками по відношенню до свідоцтва про народження позивача і встановити наявність родинних відносин між позивачем та померлими немає можливості. Як зазначає [PERSON], з моменту смерті батьків, тобто вже більше 20 років вона одна проживає у вказаному будинку де і зареєстровано її місце проживання, проводить в ньому ремонтні роботи та сплачує комунальні платежі. На підставі викладеного позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок, розмішений по вул. Леніна, 211 в м. Кілія Одеської області за набувальною давністю, оскільки на думку позивача вона добросовісно відкрито володіє чужим майном протягом строку, достатнього для визнання права власності за вказаною підставою. Представник відповідача, Кілійської міської ради, повідомлений належним чином про дату та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Як вбачається з копії паспорту серії КК № 221090, виданого 1 жовтня 1946 року, копія якого міститься в матеріалах справи /а.с. 4/, позивач, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO], з 4 грудня 2011 року. В свідоцтві серії І-ЖД № 222849, виданому повторно Відділом РАЦС Кілійського РУЮ, актовий запис № 402, батьками [PERSON], [INFO], записано [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 274585, виданого 19 червня 1974 року Кілійским районним відділом ЗАГС Одеської області, актовий запис №100, після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] прізвища подружжя залишено без змін. Згідно свідоцтва про смерть серії ІІІ-ЖД № 296062, виданого 11.02.1988 р. Кілійським районним відділом ЗАГС, актовий запис № 41, [PERSON] померла 10.02.1988 р. Згідно свідоцтва про смерть серії ІІІ-ЖД № 399120, виданого 18.01.1991 р. Кілійським районним відділом ЗАГС, актовий запис № 18, [PERSON] помер 17.01.1991 р. Як вбачається з наданих позивачем квитанцій, нею протягом 2004-2012 років нею сплачується вартість наданих житлово-комунальних послуг за водопостачання та електричну енергію, що постачається за адресою: м. Кілія, вул. Леніна, 211. При розгляді і вирішенні заявленого позову судом враховано відповідні положення законодавства: Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: 1/ законний обєкт володіння; 2/ добросовісність володіння; 3/відкритість володіння; 4/ володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Судом встановлено, що позивач проживає у будинку з приводу якого заявлено позовні вимоги та зареєстрована у ньому з 1981 року. Разом з тим, встановленій положеннями ст. 344 ЦК України умові щодо добросовісності володіння чужим майном відповідають випадки, коли володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужим майном, інакше кажучи, не знав про обставини, у звязку з якими виникло володіння чужим майном і які не залишали сумніву в правомірності набуття майна. У випадку позивача підставами звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно стала неможливість, за його твердженням, оформити право власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування після смерті батьків. Таким чином, судом встановлено, що позивач володіє майном, достовірно знаючи, кому воно належало і що його власники на даний час померли. Заважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за ним права власності на нерухоме о за набувальною давністю не може бути задоволена, оскільки ним не дотримано положень ст. 344 ЦК України щодо добросовісності володіння чужим майном; крім того, позивач не позбавлений можливості звернення до суду з вимогами щодо встановлення факту родинних відносин з померлими власниками нерухомого майна, з приводу якого заявлені позовні вимоги та подальшого оформлення права власності на нього в порядку спадкування у визначений законом спосіб. На підставі викладеного суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Outcome: dismissed