Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-06 00:00:00

В липні 2009 року [PERSON] звернувся з позовом до Відкритого акціонерного товариства „Банк „Біг Енергія", в якому, уточнивши вимоги та збільшивши розмір позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 21 420,72 грн. відсотків за неправомірне користування коштами за період з 30.01.2009 року по 28.02.2010 року, 89 732,11 грн. інфляційних за період з 01.02.2009 року по 28.02.2010 року, 176 698, 47 грн. збитків у вигляді неотриманого доходу з розрахунку 25% річних за період з 03.02.2009 року по 28.02.2010 року, 48 824, 46 грн. пені за період з 18.12.2009 року по 01.03.2010 року та судові витрати. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 31 січня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір про строковий банківський вклад (депозит) „Накопичувальний +", за умовами якого позивач передав банку 651 113,54 грн. строком до 30 січня 2009 року, а відповідач зобов"язався повернути йому зазначені кошти та виплатити 16,9 процентів річних від суми вкладу; що 30 січня 2009 року позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу коштів у зв"язку з закінченням строку договору, однак відповідач відмовив йому у цьому, тому, враховуючи, що зазначене зобов"язання відповідач вчасно не виконав, [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом про стягнення банківського вкладу і рішенням суду від 30 березня 2009 року було стягнуто з банку на користь позивача банківський вклад із відсотками у розмірі 659 749, 90 грн., проте і судове рішення відповідачем не було виконане. Оскаржуваним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 26 березня 2010 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ВАТ „Банк „Біг Енергія" на користь позивача 2440, 34 грн. відсотків, 9896, 92 грн. інфляційних та судові витрати, в задоволені решти позовних вимог було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити його позов. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд при винесенні рішення припустився порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції всупереч положенням ч.1 ст.131, ст.212 ЦПК України прийняв надані відповідачем в судовому засіданні постанови Правління Національного Банку України та сприйняв їх в якості належних доказів у справі попри те, що вказані постанови не набрали чинності в порядку, передбаченому законом; посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, апелянт вважає неправильним висновок суду про недоведеність факту завдання йому відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди; апелянт посилається на неврахування судом того, що індексація боргу та 3 % річних не є фінансовими санкціями в розумінні Закону України „Про банки та банківську діяльність", оскільки є втратами майнового характеру кредитора та особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання зобов"язання. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 14 листопада 2012 року, скасувавши ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 лютого 2012 року у даній справі в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних і інфляційних втрат та передавши справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав на те, що виходячи з положень ст.625 ЦК України, нарахування боржнику трьох процентів річних за прострочення ним грошового зобов"язання не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов"язання. Тому три проценти річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов"язання і дія мораторію відповідно до ст.85 Закону України „Про банки і банківську діяльність" на них не поширюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи частково позовні вимоги, у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач прострочив виконання взятого на себе грошового зобов"язання, тому має сплатити позивачу 3% річних та інфляційні втрати за період з 31 січня 2009 року до дня введення в дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, тобто до 15 березня 2009 року. Проте з таким висновком місцевого суду в частині відмови у стягненні 3-х відсотків річних та інфляційних втрат у період дії мораторію не може погодитись апеляційний суд. Судом по справі встановлено, що 31 січня 2007 року між ВАТ „Банк „Біг Енергія" та [PERSON] укладено договір про строковий банківський вклад (депозит) „Накопичувальний+", за умовами якого позивач передав банку 651 113, 54 грн. строком до 30 січня 2009 року, а відповідач зобов"язався повернути йому зазначені кошти та виплатити 16,9 % річних від суми вкладу. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 березня 2009 року стягнуто з ВАТ „Банк „Біг Енергія" на користь [PERSON] грошові кошти за договором банківського вкладу у розмірі 651 113, 54 грн. та нараховані проценти у розмірі 8 681, 36 грн. Відповідно до правил ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов"язується видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст.625 ЦК України наслідки прострочення боржником грошового зобов"язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з ч.2 ст.58 Закону України „Про банки і банківську діяльність" банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов"язань у разі оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Відповідно до п.2 ч.3 ст. 85 вищезазначеного Закону протягом дії мораторію не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов"язань перед кредиторами та зобов"язань щодо сплати податків і зборів (обов"язкових платежів). Відповідно до викладеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов"язання у вигляді нарахування 3% річних за правилами ст.625 ЦК України не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов"язання. Таким чином, 3 % річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов"язання, у зв"язку з чим дія мораторію відповідно до ст.85 Закону України „Про банки і банківську діяльність" на них не поширюється. Отже, виходячи з наведеного, вимоги позову про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних з ВАТ „Банк „БІГ Енергія" в користь позивача під час дії мораторію підлягають задоволенню, з визначенням цих стягнень за наступним розрахунком. Розмір 3-ох процентів річних за несвоєчасне повернення боргу складає 21 420, 72 грн. (659 794, 90 грн. х 3% : 365 днів х 336 днів = 18 221, 18 грн.); (659 794, 90 грн. х 3% : 365 днів х 59 днів = 3 199, 55 грн.); (18 221, 18 грн. + 3 199, 55 грн. = 21 420, 72 грн.). Індекс інфляції становив: в лютому 2009 року - 101,5%; в березні 2009 року - 101,4%; в квітні 2009 року -100,9%; в травні 2009 року - 100,5%; в червні 2009 року - 101,1 %; в липні 2009 році - 99,9%; в серпні 2009 році - 99,8%; у вересні 2009 році - 100,8%; в жовтні 2009 році - 100,9%; в листопаді 2009 році - 101,1%; в грудні 2009 році - 100,9%; в січні 2010 році - 101,8 %; в лютому 2010 року - 101, 9%. Таким чином інфляційні втрати складають 84 973, 97 грн. (659 794,90 грн. х 101,5% х 101,4% х 100,9% х 100,5% х 101,1% х 99,9% х 99,8% х 100,8% х 100,9% х 101,1% х 100,9% = 720 130,81 - 659 794,90 = 60 335, 91); (659 794,90 грн. х 101,8% х 101,9% = 684 432, 96 - 659 794,90 = 24 638,06); (60 335, 91 + 24 638,06 = 84 973, 97). Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з ВАТ „Банк „Біг Енергія" на користь [PERSON] 3-х відсоткової суми боргу та інфляційних втрат, збільшивши їх в розмірі відновідно: з 2440, 34 грн. до 21 420, 73 грн. та з 9896, 92 грн. до 84 973, 97 грн.

Outcome: partial