Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь: - 76 067,50 грн. суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції; - 1800 грн. пеню, нараховану за один рік прострочення відповідачем [PERSON] виконання зобов'язання щодо повернення суми боргу; - 779 грн. судовий збір, а всього 78 646,18 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що, 24.01.2009р. між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого вона передала відповідачу, а відповідач отримав від неї 60 000 грн., про що відповідач власноруч написав розписку, у якій зобовязався повернути отримані від неї кошти до 24.02.2009р. У визначений у договорі термін відповідач, отримані у борг кошти, не повернув, та взагалі відмовився виконати своє зобовязання щодо повернення боргу, внаслідок чого вона була змушена звернутися до суду для вирішення даного питання в судовому порядку. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, та, в обґрунтування своїх позовних вимог суду пояснила, що, разом із відповідачем [PERSON] та його батьком вони були у добрих стосунках, так як жили в одному селі Ляшківка Царичанського району Дніпропетровської області, у якому вона разом із чоловіком мають фермерське господарство. Відповідач [PERSON] звернувся до неї і до її чоловіка з проханням запозичити йому суму коштів, яка, як пояснив відповідач, йому була необхідна, щоб взяти в оренду приміщення під кафе. 24.01.2009р., у службовому приміщенні їх з чоловіком фермерського господарства вона, у присутності свого чоловіка передала відповідачу [PERSON] 60 000,00 грн., про що останній написав їй розписку, та пообіцяв при цьому повернути борг до 24.02.2009р. Проте, у вказаний у розписці термін відповідач борг не повернув, деякий час просив її зачекати з поверненням боргу, а потім взагалі відмовився повертати їй суму боргу, що змусило її звернутись до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить особиста розписка відповідача, наявна в матеріалах справи. Причини неявки в судове засідання - відповідач суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими й такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положення ст.ст.526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, на підтвердження укладання 24.01.2009р. між позивачем та відповідачем [PERSON] договору позики, позивач надала суду розписку, згідно якої, відповідач [PERSON] 24.01.2009р. отримав від позивача 60 000 грн., які зобовязався повернути позивачці до 24.02.2009р. У зазначений у розписці термін отриману від позивача суму коштів відповідач позивачу не повернув, відмовившись таким чином виконати взяте на себе за договором позики зобовязання. Відповідно до ст.1050 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Письмових заперечень, а також будь-яких доказів тому, що сума боргу була повернута позивачу, відповідач, який приймав участь у судовому засіданні 25.04.2012р., а також про час і місце розгляду справи був ознайомлений судом під розписку - суду не надав. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з наданого позивачкою розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції з березня 2009р. по грудень 2011р., остання просить стягнути з відповідача на її користь 76 067,50 грн. суму боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, яку вона розрахувала шляхом нарахування індексу інфляції на суму боргу з інфляційними нарахуваннями за попередні періоди, тобто застосувала розрахунок, який не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема положенням ст.625 ЦК України, яким передбачено нарахування індексу інфляції тільки на суму боргу, що також зазначено і у Листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997р. Таким чином, враховуючи роз'яснення, надані у Листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997р., та, приймаючи до уваги, що, сума боргу, зазначена у розписці відповідача [PERSON] складає 60 000 грн., суд, поділяючи кожен індекс інфляції на 100, так як індекс інфляції виражений у процентах, приходить до висновку, що, сума боргу відповідача [PERSON] з урахуванням індексу інфляції, приведеного у довідці Відділу статистики у Царичанському районі Головного управління статистики у Дніпропетровській області, з березня 2009р. по грудень 2011р. складає: 60 000 грн. х 1,014 х 1,009 х 1,005 х 1,011 х 1,008 х 1,009 х 1,011 х 1,009 х 1,018 х 1,019 х 1,009 х 1,012 х 1,029 х 1,005 х 1,003 х 1,008 х 1,01 х 1,009 х 1,014 х 1,013 х 1,008 х 1,004 х 1,001 х 1,0 = 76 000 грн. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 1800 грн., нарахованої позивачем за один рік прострочення відповідачем [PERSON] виконання зобов'язання щодо повернення суми боргу - суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язанні за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. З наведеного суд вбачає, що, пеня, як відповідний вид неустойки, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання, правочин щодо укладання якого вчиняється тільки у письмовій формі. Письмового доказу на підтвердження укладання між позивачем та відповідачем правочину щодо забезпечення виконання зазначеного у розписці зобов'язання відповідача - позивач суду не надала, відповідно до чого, враховуючи, що, відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені у розмірі 1800 грн. задоволенню не підлягають через недоведеність позивачем факту укладання між позивачем та відповідачем письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання, взятого на себе відповідачем [PERSON] 24.01.2009р. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що, порушуючи умови договору позики, відповідач [PERSON] взяте на себе зобовязання щодо повернення позивачці [PERSON] отриманих від неї коштів у встановлений договором строк не виконав, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції є обґрунтованими, та підлягають задоволенню у розмірі 76 000 грн. Згідно ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно наданої позивачкою квитанції, при подачі позовної заяви нею було сплачено судовий збір у розмірі 779 грн., який вона просить стягнути з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України зазначені вимоги позивача в частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат суд вважає обґрунтованими, й такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial