Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт»про стягнення з підприємства середнього заробітку за весь час прострочення сплати належної їй суми і відшкодування моральної шкоди, просить суд: 1. Стягнути з відповідача середній заробіток у сумі 97,87 гривень щоденно за весь час прострочення виплати належних сум з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, починаючи з дня звільнення 30.12.2008 року по день фактичного розрахунку. 2. Стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні з позовом не згоден, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та перевіривши їх наявними доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що Наказом №144к від 28.07.1972 року позивач був прийнятий на роботу в Білгород-Дністровський морський порт. Наказом № 481-к від 30.12.2008 року за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію, за статтею 38 КЗПП України позивач звільнився з Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт». Позивач вказує, що під час звільнення йому повинні були сплатити одночасну допомогу у розмірі 2810,31 гривень, однак відповідач її не сплатив. У зв'язку з наведеним позивач був змушений звернутися з відповідним позовом у Білгород-Дністровський міськрайонний суд. Згідно рішення від 26 січня 2012 року по справі №2-2801/11 позов був задоволений, було вирішено стягнути з відповідача на користь [PERSON] 2810,31 гривень. Вищевказані порушення трудового законодавства, вчинені відповідачем, були встановлені також Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 червня 2012 року (а.с. 56) та Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року (а.с. 31-35). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що вищевказана одночасна допомога не підлягає сплаті, оскільки даний обовязок було встановлено вищевказаними трьома судовими рішеннями. Крім того, представник відповідача вказує, що позивач повинен був написати заяву про бажання отримати вищевказану допомогу, але суд також не може погодитись з цими доводами, оскільки прямий обовязок відповідача здійснити таку виплату передбачений положеннями Колективного договору ДП «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» (а.с. 38-40). Відповідно до статті 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно статті 233 КУЗПП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Представник відповідача вказує, що вищевказана одноразова виплата не охоплюється поняттям заробітна плата і тому на неї не поширюються положення ст.ст. 116, 117, 233 КЗПП України. Однак, суд не може погодитись з зазначеними вище доводами представника відповідача, оскільки з положень ст. 2 ЗУ «Про оплату праці»вбачається, що вищевказана одноразова виплата охоплюється поняттям заробітна плата. Позивач просить суд стягнути середній заробіток за весь час прострочення з урахуванням індексу інфляції. Щодо стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, суд прийшов до наступного. Згідно ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок розрахунку індексу інфляції у разі прострочення виплати зарплати встановлено «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим Постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції підлягають задоволенню, оскільки така можливість прямо передбачена ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Крім того, позивач просить стягнути заборгованість з урахуванням 3 % річних, однак суд не може погодитись з доводами позивача, оскільки можливість стягнення заборгованості по зарплаті з урахуванням 3 % річних не передбачена законодавством. Позивач ні в своєму позові, ні під час судового засідання не зазначив будь-якої норми закону на підставі якої він просить стягнути 3 % річних, тобто в порушення ст. 60 ЦПК України, позивач не довів ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди є обґрунтованою, однак сума відшкодування розміром 10 000 грн. є перебільшеною і такою, що не відповідає обставинам справи, тому, враховуючи характер вчиненого відповідачем правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань позивача, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає необхідним задовольнити частково вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди, а саме: стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Outcome: approved