Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої вказала, що вироком Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 23.12.2011 року її чоловік [PERSON], з яким вона перебуває у шлюбі з 10.03.1989 року, був засуджений по ч. 2 ст. 307, ч 1 ст. 263 Кримінального кодексу України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. Цим же вироком була осуджена і позивач за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі з трирічним випробним терміном, без конфіскації майна. 16.01.2013 року державний виконавець Краснодонського ВДВС описав зареєстровану за [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належить [PERSON] на підставі рішення суду від 20.06.2005 року № 2-13/15 та зарестрована за ним 11.08.2006 року, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем. Позивач, посилаючись на ст. 70 Сімейного кодексу України, вважає, що ця квартира є об'єктом спільної сумісної власності позивача з чоловіком та позивачеві належить її 1/2 частка. За звітом про оцінку цієї квартири її дійсна вартість склала 40 148,00 грн., тобто вартість 1/2 частки складає 20 074 грн. Іншого житла, крім цієї квартири, позивач не має. У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати зазначену квартиру об'єктом спільної сумісної власності позивача та її чоловіка [PERSON], визнати за позивачем право власності на 1/2 частку цієї квартири, зняти арешт з належної позивачу, як дружині, 1/2 частки квартири, стягнути з позивача вартість 1/2 частки квартири, належної [PERSON], у розмірі 20 074 грн. на користь держави, визнати за позивачем право власності на цю квартиру та зобов'язати відділ реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснодонського МРУЮ зареєструвати дану квартиру за позивачем. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Зазначила, що вказану квартиру вони з чоловіком набули в 2006 році. Вказала, що її чоловік зайняв попередньому власнику квартири кошти, які були спільною власністю подружжя Раю, у зв»язку з неповрененням боргу, рішенням суду квартиру було передано чоловіку позивача. Також позивач додатково зазначила. що має неповнолітню дочку, у неї, крім спірної квартири, немає іншого житла. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Зазначила, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана відповідачем [PERSON] у 2006 році під час перебування у шлюбі з позивачем, тобто вона є об'єктом спільної сумісної власності позивача з чоловіком та позивачеві належить її 1/2 частка. Від представника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області надійшли письмові заперечення проти позову [PERSON], в яких викладено, що 09.11.2012 року на виконання до відділу примусового виконання рішень надійшов виконавчий лист Краснодонського міськрайонного суду від 12.07.2012 року № 1-562/2011 про конфіскацією на користь держави майна, належного [PERSON], а саме: грошових коштів: 5541 грн., 300 доларів США, 1730 рублів РФ: виробів з золота; квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. З метою виконання рішення суду державним виконавцем ВДВС Краснодонського МРУЮ за дорученням заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області накладено арешт на майно боржника. Дії державного виконавця є правомірними та такими, що вжиті відповідно до чинного законодавства. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та розглянути справу за його відсутності. Від представника відповідача Краснодонської об'єднаної Державної податкової інспекції Луганської області державної податкової служби України також надійшла письмова заява, у якій він не заперечував проти задоволення вимог позивача, просив суд розглянути справу без його участі. Від відповідача Краснодонського управління Державної казначейської служби України у Луганській області надійшли письмові заперечення проти позову [PERSON], у яких вказано, що в порядку п. 6 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, казначейська служба може повернути лише вартість конфіскованого майна і тільки у тому випадку, якщо майно було реалізовано і грошові кошти від реалізації надійшли на рахунок казначейства. Звернули увагу на те, що рішенням третейського суду спірне майно визнано особистою власністю відповідача [PERSON] Просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та розглянути справу у відсутності представника Краснодонського управління Державної казначейської служби України у Луганській області. Від відповідача [PERSON], в порядку ст. 132 Цивільного процесуального кодексу України, надійшли письмові пояснення, в яких він зазначив, що не маючи власного житла ним та його дружиною за сумісно нажиті кошти була придбана однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. На даний час позивач [PERSON] не має житла та у неї на утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей. Відповідач просив суд задовольнити вимоги позивача та розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача реєстраційної служби Краснодонського МРУЮ Мошкова О.М. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог позивача. Зазначила, що якщо судом буде визнано право власності на вказане майно за позивачем. Надавши пояснення, представник надала заяву про закінчення розгляду справи за її відсутності. Суд, вислухавши позивача, її представника, представника відповідача реєстраційної служби Краснодонського МРУЮ, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 10.03.1989 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 29). На підставі рішення постійно діючого третейського суду при Луганській регіональній торгово-промисловій палаті від 20.06.2005 року відповідачу [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 19-21, 23, 30). У вказаному рішенні йдеться, що зазначена квартира була передана відповідачу [PERSON] громадянкою [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики від 10.02.2005 року. Відповідно до звіту про оцінку майна, оціночна вартість вказаної квартири станом на 2012 рік складала 40 148,00 грн. (а.с. 22, 24-26). Вироком Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 23.12.2011 року № № 1-562/11 [PERSON] був засуджений за ч. 2 ст. 307, ч 1 ст. 263 Кримінального кодексу України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна, [PERSON] була засуджена за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі та звільнена від відбування покарання з трирічним випробним терміном, без конфіскації майна (а.с. 5-13). З метою забезпечення вказаного вироку в частині можливої конфіскації постановою слідчого СУ УМВС України в Луганській області від 22.04.2011 року було накладено арешт на зазначену вище квартиру (а.с. 27). Постановою Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 24.02.2012 року було скасовано вказані заходи по забезпеченню конфіскації та майно, належне [PERSON], було звернене в дохід держави в рахунок конфіскації (а.с. 28). На виконання вказаного вироку суду 12.07.2012 року був виданий виконавчий лист (а.с. 15). 29.12.2012 року керівником виконачої групи заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області було доручено державним виконавцям ВДВС Краснодонського МРУЮ Віскушенко С.Г. та Кулікову А.О. провести виконавчі дії в межах чинного законодавства щодо перевірки майнового стану, опису та арешту майна боржника, зробити його фотографії (а.с. 13-14). 16.01.2013 року державним виконавцем ВДВС Краснодонсього МРУЮ Віскушенко С.Г. при примусовому виконанні вказаного виконавчого листа, у присутності понятих [PERSON], [PERSON], був складений акт опису й арешту майна - однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17-18). Дослідивши обставини справи, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, врегульовані наступними нормами діючого законодавства України. Так, положення ч. 2 ст. 183 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначають поняття неподільної речі, якою є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Загальні засади визначення об'єктів права спільної сумісної власності подружжя та принципи рівності прав чоловіка та дружини на володіння, користування та розпорядження майном врегульовані також і Сімейним кодексом України (надалі - СК України). Зокрема, ст. ст. 60, 63 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, судом встановлено, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], було набуте відповідачем 20.06.2005 року, тобто під час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON], що підтверджується належними та допустими доказами. Обставин, передбачених ст. 57 СК України, при яких майно вважається особистою приватною власністю особи, у даному випадку не вбачається, оскільки право власності на квартиру було набуте внаслідок неповернення третьою особою боргу подружжю Раю. Крім того, дані обставини не заперечувалися відповідачем [PERSON] у наданих суду письмових поясненнях (а.с. 69). Тобто, кошти, які були позичені ним громадянці [PERSON], яка передала цю квартиру у власність відповідача [PERSON] в рахунок погашення боргу, були виділені з сімейного бюджету подружжя Раю. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Раю. Всупереч положенням ч. 1 ст. 73 СК України, за якими за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі, державним виконавцем ВДВС Краснодонсього МРУЮ Віскушенко С.Г. 16.01.2013 року був складений акт опису й арешту усієї квартири за вказаною адресою. За частинами 1 та 2 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження"від 21.04.1999 року № 606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. На підставі наведенного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про визнання зазначеної квартири об'єктом сумісної власності позивача та її чоловіка [PERSON], визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири та зняття арешту з належної позивачу, як дружині, 1/2 частки квартири. Стососовно вимог позивача про стягнення з неї вартості 1/2 частки квартири, належної [PERSON], у розмірі 20 074 грн. на користь держави, визнання за позивачем права власності на цю квартиру та зобов'язання відділу реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Краснодонського МРУЮ зареєструвати за нею дану квартиру, слід зазначити наступне. Положеннями п. 25 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В порядку ст. ст. 57-60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів у підтвердження внесення суми вартості 1/2 частки квартири у розмірі 20 074 грн. на депозитний рахунок суду. Крім того, заявляючи вимогу про визнання права власності на зазначену квартиру в цілому, позивач не просить суд припинити право власності відповідача [PERSON] на належну йому частку у цьому спільному майні. На підставі наведенного, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити частково, визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності позивача та її чоловіка [PERSON], визнати за позивачем право власності на 1/2 частку цієї квартири, зняти арешт з належної позивачу, як дружині, 1/2 частки квартири. В іншій частині позовних вимог [PERSON] слід відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: partial