Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після доповнення позовних вимог та уточнення підстав позову, просив суд визнати укладену з відповідачем угоду № 360372 від 12 липня 2011 року про придбання автомобіля через систему «АвтоТак» недійсною (нікчемною), стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 33692 грн. 11 коп., що були сплачені за цією угодою. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем його прав як споживача послуг, вважаючи, що умови вищевказаної угоди є несправедливими та такими, що містять невигідні умови та створюють істотний дисбаланс прав і обовязків її сторін на користь відповідача. Окрім того позивач вказував, що внаслідок виконання вищевказаної угоди він набуває лише право на придбання вказаного автомобіля, а не сам автомобіль, що свідчить про створення відповідачем пірамідальної схеми, в якій один учасник системи «АвтоТак» за власні кошти оплачує вартість автомобіля, який надається іншому її учаснику, а право на його одержання залежить від розміру фондів грошових коштів, внесених учасниками цієї схеми. Позивач у судове засідання не зявився, подав письмову заяву, в якій позов підтримав і просив справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не зявився, просив справу розглянути за його відсутності, у наданих суду письмових запереченнях позов не визнав, посилаючись на те, що послуги, які надаються відповідачем за системою «АвтоТак» на підставі укладеної з позивачем угоди не є створенням та експлуатацією пірамідальних схем, а її умови були погодженні за домовленістю сторін, у звязку з цим просив суд відмовити у задоволені позову. Крім цього у запереченнях проти позову представник відповідача вказував про одержання відповідачем у січні 2013 року ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, копію якої було надано до матеріалів справи. У судовому засіданні були досліджені наступні докази: копії угоди № 360372 від 12 липня 2011 року та додатків №№ 1, 2 до цієї угоди; копії платіжних квитанцій про сплату позивачем вступного та поточних щомісячних внесків; копія ліцензії відповідача. У судовому засіданні встановлено наступні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі. 12 липня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду № 360372 (далі угода), яка складається з основного тексту додатку № 1 (анкети учасника) та додатку № 2 (правила функціонування системи з придбання товарів в групах «АвтоТак»), предметом якої є надання позивачу послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля марки ЗАЗ Ланос вартістю 71680 грн. 00 коп., зазначених в додатках № 1 та № 2 до цієї угоди (а.с. 24-28). Відповідно до статей 2, 3 угоди відповідач зобовязався надавати позивачу визначений в ній невичерпний перелік послуг, серед яких: включити позивача до системи «АвтоТак»; сформувати групи учасників для придбання автомобіля; здійснити оплату автомобіля за рахунок коштів, сплачених учасниками системи; забезпечити отримання автомобіля учасником цієї системи на умовах угоди; здійснювати адміністративні процедури, що необхідні для передачі автомобіля учаснику системи, який отримав право на придбання автомобіля; сформувати фонди коштів та адмініструвати групу тощо (а.с. 25). Згідно зі змісту ст. 5 угоди позивач погодився сплатити плату за вступ до системи «АвтоТак» та в подальшому сплачувати щомісячні повні внески, плату за послуги, повязанні з видачею автомобіля, при надання такого права (а.с. 25). Додатком № 1 до угоди визначено такі розміри платежів: вступний внесок до системи 2580,48 грн.; чистий внесок 0,8333% від вартості автомобіля; внесок в оплату послуг 0,5% від вартості автомобіля + ПДВ; щомісячний внесок страхового платежу 0,00% від вартості автомобіля; плата за послуги, повязанні з видачею автомобіля за системою 3,0 % від вартості автомобіля + ПДВ (а.с. 24). Відповідно до змісту додатку № 2 до угоди учасник системи «АвтоТак» може одержати автомобіль через механізм надання права на отримання його шляхом розподілу кількості автомобілів, придбаних за рахунок чистого фонду групи, призначеного для придбання автомобілів, в порядку, передбаченому ст. 4 цього додатку, шляхом надання такого права через механізм накопичення внесків за кількістю балів згідно із ст. 5 додатку, а також через надання права на отримання автомобіля через пропозицію найбільшої кількості авансових внесків, поданої конфіденційно, в порядку, визначеному ст. 6 цього додатку (а.с. 26-27). Пунктом 8.8 ст. 8 додатку № 2 до угоди передбачено право відповідача анулювати право на отримання автомобіля у разі невиконання учасником групи, якому воно було надано, обовязків, визначених у ст. 8 зазначеного додатку (а.с. 27-28). На виконання своїх зобовязань за вказаною угодою, позивач сплатив відповідачу грошові кошти (вступний внесок та щомісячні внески) в загальній сумі 33692 грн. 11 коп., що підтверджується платіжними квитанціями (а.с. 5-21), наданими до матеріалів справи, що не було спростовано відповідачем. Доказів надання відповідачем права на отримання позивачем обумовленого вказаною угодою автомобіля та його передання позивачу суду не було надано. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Зі змісту вищезазначених положень додатків до спірної угоди вбачається, що відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну схему визначення права на отримання автомобіля через механізми: сплати повних внесків, цілих чистих або половинних чистих внесків, накопичення внесків та пропозицій авансових внесків. У той час виникнення права на отримання автомобіля залежить від внесення грошових коштів іншими учасниками системи «Авто Так», до якої було залучено позивача, а рішення про надання йому права на отримання автомобіля залежить від волі відповідача, який приймає таке рішення на власний розсуд, але передає автомобіль згідно із п. 8.1. ст. 8 додатку № 2 до угоди лише після оформлення документів строк, оформлення яких також не визначено угодою (а.с. 27). При цьому процедура прийняття рішення про надання права на отримання автомобіля є непрозорою, оскільки інформація про кількість отриманих кожним учасником групи балів в залежності від кількості внесків, та осіб в групі, які отримали право на одержання автомобіля, не може бути перевірена позивачем. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом нікчемний правочин. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає в тому числі будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно із п. 7 ч. 3 цієї статті прямо заборонені дії як такі, що вводять споживача в оману, зокрема, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує лише за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок безпосереднього продажу йому або споживання ним продукції. Згідно із прямим приписом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, вважається недійсним, тобто нікчемним в силу прямого припису закону. У постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», висловлено правову позицію про те, що сплата коштів не за сам товар, що придбавається споживачем, а тільки за можливість одержання ним лише права на його отримання, формування без залучення власних коштів груп клієнтів, за рахунок коштів яких здійснюється передача права на купівлю товару одному з учасників відповідної групи, є компенсацією за рахунок коштів інших її учасників, залучених до умов діяльності системи, а тому зазначена схема діяльності є такою, що вводить споживача в оману та є пірамідальною (справа № 6-35цс12). Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України правова позиція, висловлена у вказаному судовому рішенні Верховного Суду України є обовязковою при застосуванні положень вищевказаних правових норм, якими обґрунтовано позовні вимоги та які, враховуючи характер спірних відносин між сторонами у даній справі, підлягають застосування при її вирішенні. Зі змісту вищенаведених положень укладеної між сторонами угоди та додатку № 2 до неї вбачається, що в розумінні змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з виконання її умов фактично є пірамідальною схемою, оскільки позивач в результаті виконання угоди отримує не право вимагати передання йому обумовленого у ній автомобіля, а може набути лише право на його одержання у разі розподілу автомобілів, придбаних за рахунок коштів, внесених учасниками групи, до якої він входить, але при цьому право на отримання автомобіля можуть одержувати не всі учасники відповідної групи, а тільки ті, які набрали найбільшу кількість балів через механізм накопичення внесків або запропонували найбільшу кількість авансових внесків. Проте й у такому випадку за відповідачем зберігається право на анулювання в подальшому наданого позивачу права на отримання автомобіля. Окрім того, спірна угода не містить строків та термінів отримання позивачем автомобіля, а самі обумовленні у ній дії, які зобовязалися вчиняти відповідач та позивач, не гарантують в подальшому обовязкове його одержання. Враховуючи вищенаведене суд знаходить безпідставними доводи відповідача з посиланням на те, що предметом укладеної угоди з додатками до неї є не сам автомобіль, а лише послуги, які надаватимуться позивачу та які спрямованні на його придбання і надаються за винагороду, а сама угода не передбачає залучення позивачем інших учасників, що виключає утворення та експлуатацію пірамідальної схеми. Вказані доводи відповідача суперечать сутті пірамідальної схеми. Адже, відповідно до змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» такою вважається будь-яка схема, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок безпосередньо продажу йому або споживання ним відповідної продукції, яку він зобовязаний оплатити, незалежно від того, хто залучає інших учасників у таку схему, виду самого договору, яким опосередковується її утворення та експлуатація, та його предмету. Кваліфікуючими ознаками пірамідальної схеми є надання будь-кого майна (товару чи іншого майнового блага), за яке споживач проводить оплату, якщо при цьому для його придбання, використовуються кошти інших учасників схеми, незалежного від того ким вони були залученні, якщо таке майно лише може бути надане. При цьому для кваліфікації схеми пірамідальною не має значення, що окремі платежі сплачуються споживачем за послуги, які йому надаються, оскільки визначальним для кваліфікації схеми пірамідальною є тільки можливість одержання споживачем майна за рахунок коштів, внесених іншими її учасниками. Тому твердження про помилкове розуміння позивачем змісту пірамідальної схеми, яка на думку відповідача, полягає у залучені до неї саме учасником цієї схеми інших учасників, за рахунок внесків яких він отримує відповідну компенсацію, суперечать змісту п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зі змісту якої не слідує, що залучати інших учасників повинен виключно сам споживач, оскільки згідно із положеннями цієї норми це може робити і сам організатор системи, що в даному випадку передбачено укладеною між позивачем та відповідачем угодою. У звязку з цим також безпідставними є доводи відповідача про те, що ознакою пірамідальної схеми є отримання учасником компенсації у вигляді саме грошових коштів, оскільки за змістом п. 7 ч. 3 ст. 19 вказаного Закону під компенсацією розуміється можливість отримання учасником пірамідальної схеми будь-яких прав, пільг, товару тощо, а не тільки грошей, як це помилково вважає відповідач. Водночас не можуть бути взяті судом до уваги посилання відповідача на те, що право на отримання автомобіля надається позивачу в залежності від здійснених ним платежів, а не за рахунок коштів, залучених від інших споживачів, оскільки ці доводи суперечать змісту правила п. 4.3 ст. 4 додатку № 2 до угоди, відповідно до якого у кожній групі розподіляється така кількість автомобілів, яку можливо придбати за рахунок чистого фонду групи, який у свою чергу формується за рахунок внесків її учасників. Враховуючи вище наведене суд доходить висновку про нікчемність укладеної між позивачем та відповідачем угоди № 360372 від 12 липня 2011 року з усіма додатками до неї, оскільки її умови спрямованні на експлуатацію та розвиток пірамідальної схеми, яка прямо заборонена як така, що водить споживачів в оману, що вказує на її вчинення з використанням нечесної підприємницької практики. Разом із цим суд вважає такими, що не можуть бути взяті до уваги, доводи відповідача про відсутність в його діях ознак використання пірамідальної схеми з посиланням на одержання у січні 2013 року ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, з огляду на наступні обставини. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» N 3462-VI від 02 червня 2011 року ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» було доповнено п. 11-1, згідно з яким до фінансових послуг законодавцем було віднесено адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, який набув чинності з 08 січня 2012 року. Відповідно до п. 1.2. Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 жовтня 2012 року № 1676 (далі Ліцензійні умови), послугою з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі є фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, обєднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Згідно з цими Ліцензійними умовами договором про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі вважається укладений в письмовій формі договір, за яким одна сторона (ліцензіат) за винагороду зобовязується забезпечити придбання певного товару другій стороні (учаснику групи) за рахунок обєднаних періодичних платежів учасників групи, а друга сторона зобовязується сплатити поточну ціну цього товару шляхом внесення періодичних платежів та винагороду ліцензіату. Згідно з приписом п. 5.2. Ліцензійних умов ліцензіат зобовязаний забезпечувати придбання товару учаснику групи в разі повної оплати ним вартості товару та за умови виконання інших зобовязань за договором про адміністрування по відношенню до ліцензіата у термін, встановлений договором, але не пізніше двох місяців з моменту повної оплати вартості товару та виконання інших зобовязань за договором про адміністрування по відношенню до ліцензіата. Відповідно до вимог п. 5.1. Ліцензійних умов, ліцензіат протягом строку дії ліцензії зобовязаний дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів» та цих Ліцензійних умов. Таким чином відповідно до змісту вищенаведених нормативно-правових актів існування такого виду фінансових послуг як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі не може звільняти особу, яка отримала ліцензію на здійснення цього виду фінансової діяльності, від обовязку дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів», та відповідно, надавати право на створення та експлуатацію пірамідальних схем, які заборонено як такі, що вводять споживача оману та є проявом нечесної підприємницької практики. Зі змісту спірної угоди та додатків до неї не вбачається, що після її укладення шляхом внесення до неї за взаємною згодою між її сторонами відповідних змін угоду було приведено у відповідність до вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 5.2. Ліцензійних умов. Доказів цього відповідачем суду надано не було. За таких обставин суд доходить висновку, що спірна угода на час розгляду даної справи зберігає всі визначенні п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону ознаки використання пірамідальної схеми, оскільки не передбачає чітких строків та інших гарантій одержання позивачем обумовленого нею автомобіля. Враховуючи вказані обставини, а також, що підставою для недійсності (нікчемності) правочину є порушення вимог закону щодо його чинності, які мали місце у фактичних взаємовідносинах між його сторонами саме в момент його вчинення, та не були в подальшому усунуті сторонами, суд доходить до висновку, що вищевказані зміни у законодавстві та отримання відповідачем ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі не може спростовувати нікчемність спірної угоди з додатками до неї. Відповідно до ч.ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків для його сторін, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до розяснення, викладеного у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. В обґрунтування позовних вимог позивач крім ч.ч. 3, 7, 6 ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» посилається також на положення ст. 18 цього Закону, відповідно до приписів якої можуть бути визнанні недійсними умови укладеного із споживачем договору, якщо вони є несправедливими, зокрема коли всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Разом з тим, суд виходить з того, що укладена між сторонами у справі спірна угода є нікчемною у цілому, а тому вона не потребує визнання її окремих частин недійсними як умов оспорюваного правочину. За таких обставин, суд вважає, що є всі підстави вважати укладену між позивачем та відповідачем угоду № 360372 від 12 липня 2011 року з додатками до неї нікчемною та стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених йому позивачем, у загальній 33692 грн. 11 коп. При цьому суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, викладенні у листі від 06 лютого 2013 року доводи відповідача про те, що спірну угоду було розірвано за заявою позивача, а тому згідно із ст. 13 додатку № 2 до угоди поверненню підлягає лише сума внесених позивачем чистих внесків у розмірі 17621 грн. 11 коп. (а.с. 23), виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно із ч. 3 цієї статті, у разі односторонньої відмови від договору, якщо таке право передбачено договором або законом, такий договір є розірваним. Дії однієї із сторін договору, спрямованні на односторонню відмову від договору, що має наслідком його розірвання, є правочином в розумінні змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України, оскільки в результаті розірвання договору припиняються передбаченні ним права та обовязки його сторін, а також набуваються права та обовязки, що повязанні з його розірванням. Вказане стосується також розірвання в порядку ст. 907 ЦК України договору про надання послуг, проте не може стосуватися спірної угоди, оскільки відповідно до вище зазначених обставин вона є нікчемною з моменту її укладення, а тому не могла породжувати жодних правових наслідків для її сторін, в тому числі повязаних з її розірванням, оскільки розірвати можна лише чинний договір, а не нікчемний. При розподілі між сторонами у даній справі судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на корить якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. Відповідно до п.п. 1), 2) п. 1 ч. 2 ст. Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання позову майнового характеру становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,2 відсотка від мінімальної заробітної плати та не більше трьох її розмірів, а за вимогою немайнового характеру 0,1 відсоток від мінімальної заробітної плати. Ціна даного позову становить 33692 грн. 11 коп., а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 336 грн. 92 коп. за майновою вимогою, та за немайновою вимогою про недійсність (нікчемність) угоди в розмірі 114 грн. 70 коп., а всього 451 грн. 62 коп. На підставі викладеного та відповідно до ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 1, 2 ст. 203, ст.ст. 215, 216 ЦК України,

Outcome: approved