Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-18 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначала, що з 14.10.2000 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, про що було зроблено актовий запис № 975. Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Сімені відносини між подружжям припинились у червні 2011 року через відсутність взаємопорозуміння у вирішенні життєво-важливих питань, втрати почуття любові й поваги один до одного, у звязку з чим між сторонами постійно виникають непорозуміння. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що в даний час сторони проживають разом, але спільного господарства не ведуть, позивачка просила суд розірвати шлюб укладений між нею та [PERSON], зареєстрований 14.10.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, актовий запис № 975. У судове засідання сторони не зявились. Надали суду заяви в яких просять суд розглядати справу у їх відсутності без фіксації судового процесу технічними засобами. Позивачка на позові наполягає, відповідач позов визнає. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 14.10.2000 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя, про що зроблено актовий запис № 975. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з матірю. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через відсутність взаємопорозуміння у вирішенні життєво-важливих питань, втрати почуття любові й поваги один до одного, у звязку з чим між сторонами постійно виникають непорозуміння, а також з інших обставин, що роблять неможливим їхнє подальше спільне проживання та збереження сім'ї. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені.

Outcome: approved