Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-06 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ і на обґрунтування позову вказала, що 07.06.1969 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, що був зареєстрований у Коростенському міськвідділі РАЦС у Житомирській області. На сьогоднішній момент шлюб між сторонами існує тільки формально, вже близько 2-ох років вони разом не проживають, спільного господарства з відповідачем не ведуть. За період шлюбу сторонами спільно було набуто майно, яке складається із депозитного банківського вкладу на суму 40 000,00 грн.. Договір № Аа 24 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року укладено із Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Коростень Житомирської області» безпосередньо на ім'я відповідача - [PERSON], за умовами вищевказаного депозитного договору банк, що прийняв від відповідача грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. на депозитний рахунок зобов'язується виплачувати вкладнику проценти на умовах договору та в розмірі 16 % річних. Позивач [PERSON] просила визнати вищевказаний депозитний вклад та накопичені на момент винесення рішення відсотки по договору спільно нажитим майном подружжя і розподілити між сторонами сумісно набуте майно, шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину банківського вкладу по договору № Аа 24 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року та належних по договору відсотків. В процесі розгляду справи позивач [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в яку включила до обсягу спільно нажитого майна подружжя ще один банківський депозитний вклад по договору № Аа 18 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року, укладений між [PERSON] та Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Коростень, Житомирської області» в сумі 42125 грн. та просила визнати його спільно нажитим майном подружжя, розподілити між сторонами сумісно набуте майно подружжя шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частину банківського вкладу по договору № Аа 18 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року та належних по договору відсотків. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя та вказав, що до складу майна, що є сумісною власністю подружжя входить також і гараж, загальною площею 33,4 кв.м., що розташований в [ADDRESS] При цьому обґрунтовуючи зустрічний позов вказав, що даний гараж він придбав в 2009 році, зареєстрував право власності на нього та 16.01.2009 році отримав свідоцтво про право власності на своє ім'я, в подальшому він формально подарив вищевказане майно своїй дружині, але по сьогоднішній момент продовжує їм користуватись. Оскільки вищевказаний гараж був придбаний за спільні сімейні кошти, позивач вважає цей об'єкт також спільно нажитим майном подружжя, а тому просив визнати його таким і стягнути з [PERSON] на його користь 47 805,5 грн. компенсації вартості 1/2 частини гаражу. В подальшому, 07.03.2013 року відповідач [PERSON] подав до суду уточнення зустрічної позовної заяви про поділ спільно нажитого майна подружжя, в якому виклав позовні вимоги в наступній редакції: Визнати за ним право власності на гараж, загальною площею 33,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], а за [PERSON] визнати право на депозитні вклади в філії «Відділення Промінвестбанку». Крім цього, просив покласти на нього судові витрати і розглядати справу у його відсутність. 07.03.2013 року позивач [PERSON] подала клопотання з проханням слухати справу без її участі. До того ж у вказаному клопотанні було зазначено, що [PERSON] визнає зустрічний позов [PERSON] в повному обсязі. В останній (уточненій) позовній заяві [PERSON] просила визнати право власності на банківські вклади за нею в цілому. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені у даній справі позовні вимоги сторін (первісні і зустрічні) підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Як встановлено в ході розгляду справи, з 07.06.1969 р. сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому Коростенським міськвідділом РАЦС у Житомирській області. На час звернення сторін до суду, шлюбні відносини вже існують лише формально, близько 2-ох років вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Проте, за період шлюбу сторонами спільно було набуто майно, яке складається із двох депозитних банківських вкладів. Договір № Аа 24 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року укладено із Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Коростень Житомирської області» безпосередньо на ім'я відповідача - [PERSON], за умовами вищевказаного депозитного договору банк, що прийняв від відповідача грошові кошти в сумі 40 000,00 грн. на депозитний рахунок зобов'язується виплачувати вкладнику проценти на умовах договору та в розмірі 16 % річних. Другий договір за № Аа 18 про банківський вклад «Активний вкладник» в національній валюті від 08.10.2008 року, укладений між [PERSON] та Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Коростень, Житомирської області» в сумі 42125 грн.. Крім цього, подружжям за час шлюбу також набуто у власність гараж, загальною площею 33,4 кв.м., що розташований в [ADDRESS] Як встановлено, гараж було придбано у 2009 році, зареєстровано право власності на [PERSON] і 16.01.2009 році отримано свідоцтво про право власності на його ім'я. Враховуючи, що вищевказаний гараж було придбано за спільні сімейні кошти, позивач вважає цей об'єкт також спільно нажитим майном подружжя, проте виходячи з письмово викладеної позиції сторін, позивач [PERSON] не претендує на гараж, а відповідач [PERSON] на банківські вклади. Згідно ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Представлені сторонами письмові докази підтверджують обставини придбання спірного майна сторонами у справі під час їх шлюбних відносин. З огляду на встановлені при розгляді справи обставини, враховуючи, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя на спірне у справі майно залишається непохитною, суд приходить до висновку, що майно вказане у позовній заяві, було придбане сторонами за час їхнього спільного проживання та є спільною сумісною власністю подружжя. За ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За ст. 71 СК України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (ст. 183 ЦК України). Суд може застосувати такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об'єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»). Крім того, при наданні правової оцінки позовних вимог у цій справі, суд враховує і рішення ЄСПЛ від 30.05.2000 року у справі «Бельведере Альбер'єра проти Італії», рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства», А98 (1986). Тому, суд виходить при вирішенні справи з наявного конфлікту майнових інтересів, що викликано придбанням спірного майна в період зареєстрованих шлюбних відносин, наявністю спору про поділ майна подружжя, тобто негаторний (вимога власника або титульного володільця усунути порушення у здійсненні його права) позов підлягає вирішенню за вимогами ст. 392 ЦК України. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Матеріалами справи доведено правомірність і обґрунтованість позовних вимог, тому право власності сторін на спірне майно може бути визнане в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги (первісні і зустрічні) щодо визнання спірного майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу доведені належними і допустимими доказами, ґрунтуються на законі, узгоджуються із зібраними по справі доказами, тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved