Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем, дійсним, таким, що відбувся, та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Миру,106 в с. Мирони Балтського району Одеської області, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер 5120683800:02:001:0194, розташовану за цією ж адресою, які раніше на праві приватної власності належали відповідачу, стверджуючи, що 01.08.2012 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд, за умовами якого відповідач подарував, а позивач прийняла у дарунок вище зазначені житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку, про що складений відповідний письмовий договір, відповідач передав позивачу правовстановлюючі документи, технічну документацію на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, державний акт на право власності на земельну ділянку, земельну ділянку, але оформити належним чином договір дарування у нотаріальній конторі неможливо по причині того, що відповідач ухиляється від належного посвідчення договору, до нотаріальної контори не зявляється. Вказана обставина позбавила позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися подарованим нерухомим майном, земельною ділянкою. З цього приводу позивач змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявився, але надіслав на адресу суду заяву, в якій позов визнав у повному обсязі, підтвердив викладені в ньому обставини, просить справу розглянути за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно договору дарування від 09.08.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу [PERSON], реєстр №1907, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Миру,106 в с. Мирони Балтського району Одеської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №960646, виданого на підставі рішення Миронівської сільської ради Балтського району Одеської області від 07 грудня 2006 року №35, належала земельна ділянка для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,2500 га, розташована за тією ж адресою, що відповідач за власним бажанням подарував позивачу житловий будинок, земельну ділянку, що договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд відбувся, є дійсним, так як не суперечить вимогам закону, інтересам сторін. Суд приймає до уваги, що згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, що згідно ст.ст.210,640 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був посвідчений нотаріально, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що договір дарування, укладений між сторонами, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про що повідомив у клопотанні про розгляд справи без його присутності, де вказав, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у ньогої немає, оскільки послуги нотаріуса потребують значних грошових коштів, що виключає можливість посвідчення вище вказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. Як зазначалося вище, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року №671 є підзаконним нормативно-правовим актом, а не законом, і відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова КМУ суперечить положенням Цивільного кодексу України або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України), тому Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів не може бути застосований судом. Проте, відповідно до вимог ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, тому відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів не є підставою для відмови у позові. Згідно вимог ч.8 ст.8 ЦПК України в разі, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), подібні ствердження викладені і в ст.8 ЦК України. За викладених вище підстав суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин, виниклих між сторонами у справі, положення ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним, таким, що відбувся договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд, укладений між сторонами 01.08.2012 року. Стосовно визнання за позивачем права власності на майно, то згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, як зазначалося вище зареєструвати договір дарування неможливо внаслідок неявки відповідача до нотаріальної контори, а також відсутності відповідного закону, тому, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч. ч.8,9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд, укладеного між сторонами 01.08.2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved