Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-21 00:00:00

22 травня 2012 року Очаківський міжрайонний екологічний прокурор Дніпровської екологічної прокуратури звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, яку обґрунтував наступним. Внаслідок проведеної прокуратурою перевірки додержання вимог земельного та природоохоронного законодавства України при наданні земельної ділянки у власність [PERSON] було встановлено, що їй надана у власність для ведення особистого селянського господарства земельна ділянка площею 0,10 га за адресою: [ADDRESS], яка розташована на території регіонального ландшафтного парку "Кінбурнська коса" (далі - РЛП "Кінбурнська коса") та відноситься до земель природно-заповідного фонду,. При ухваленні Покровською сільською радою рішення від 16 жовтня 2010 року №8 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки, в порушення норм Земельного кодексу України, Водного кодексу України, Законів України "Про природно-заповідний фонд України", "Про охорону навколишнього природного середовища" та "Про державну екологічну експертизу" не було перевірено наявність обов'язкової державної експертизи такого проекту, вилучено земельну ділянку природно-заповідного фонду із комунальної власності, що розташовані в прибережній захисній смузі, а отже на них забороняється будь-яка діяльність, що негативно впливає на стан природних об'єктів та встановлюється більш суворий режим господарської діяльності. На підставі цього рішення відповідачу [PERSON] відділом Держкомзему у Очаківському районі Миколаївської області був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №628910 від 10 жовтня 2011 року. Посилаючись на зазначені обставини, прокурор, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати незаконним та скасувати рішення Покровської сільської ради від 16 жовтня 2010 року №8 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність [PERSON] земельної ділянки; визнати недійсним та скасувати вищезазначений державний акт на право власності на земельну ділянку; зобов'язати Очаківське міськрайонне управління юстиції Миколаївської області скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4825183203:02:006:0053; повернути цю земельну ділянку у державну власність в особі Покровської сільської ради та зобов'язати управління Держземагентства в Очаківському районі внести зміни до державного земельного кадастру щодо власника земельної ділянки. В судовому засіданні прокурор Григорян Е.Р., посилаючись на те, що рішення Покровської сільської ради про безоплатну передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки прийнято з порушенням норм чинного законодавства з перевищенням сільською радою владних повноважень, підтримала позов з підстав, зазначених вище, та просила його задовольнити. Представники Миколаївської обласної ради, Головного управління Держземагентсва в Миколаївській області, представник РЛП «Кінбурнська коса», Державної інспекції сільського господарства в Миколаївській області, в інтересах яких заявлено позов, та представники третіх осіб - Миколаївського обласного управління водних ресурсів та Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином повістками. До суду надійшов лист від 20.12.2012 року за підписом першого заступника начальника Головного управління Держземагентства в Миколаївській області Мальованого А.М., в якому просить розглянути справу без участі представника управління, позовні вимоги Очаківського міжрайонного екологічного прокурора не підтримує з підстав, викладених у відзиві Головного управління Держкомзему у Миколаївській області від 14.06.2012 року №2110/730-12 на ухвалу Очаківського міськрайонного суду про відкриття провадження по даній справі, в якому зазначено про те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] не підлягав обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації. Листом від 10 квітня 2013 року в.о. начальник Державної інспекції сільського господарства в Миколаївській області Нудищук М.М. просить розглянути справу без участі представника інспекції, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області Бородін Ю.Є. в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що порушень з боку сільської ради при прийнятті оспорюваного рішення допущено не було, дотримано необхідні попередні узгодження та процедури, рішення відповідає вимогам чинного законодавства. Земельна ділянка передана у власність [PERSON] із земель громадської та житлової забудови, знаходиться в межах с.Покровське, рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки не приймалося. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, обґрунтувавши, з посиланням на правомірність та відповідність рішення прийнятого сільською радою вимогам діючого законодавства. Представник відповідача - відділу Держземагентства у Очаківському районі Миколаївської області Могильницька І.Б. в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що земельна ділянка, яка передана у власніть [PERSON], мала одне призначення - землі житлової забудови та громадського призначення, а тому проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки не потребував обов'язкової державної експертизи. Листом від 29 березня 2013 року начальник Миколаївського обласного управління водних ресурсів Письменний С.М. просить розглянути справу без їх представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник третьої особи - Очаківського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області Желтоногов О.С. листом від 20.03.2013 року просив справу розглядати без участі їх представника, позовні вимоги в частині «зобов'язати Очаківське міськрайонне управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки» не визнав. Вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного. Згідно рішення Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 22 квітня 2008 року №7 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га в с.Покровське, Очаківського району, Миколаївської області (т.1, а.с.12). Рішенням Покровської сільської ради від 16 жовтня 2009 року №8 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.13). На підставі вказаного рішення [PERSON] 10 жовтня 2011 року отримала державний акт серії ЯЛ №628910 на право приватної власності на зазначену вище земельну ділянку (т.1 а.с.22). Рішенням Очаківської районної ради Миколаївської області від 26 грудня 2000 року №11 затверджено межі сільських населених пунктів Очаківського району, в т.ч. с.Покровське. Відповідно до інформації управління Держземагентства у Очаківському районі від 21 березня 2013 року №308/01-ІІ/5-02, земельна ділянка була надана у власність [PERSON] із земель житлової та громадської забудови для ведення особистого селянського господарства. Посилання на таке ж цільове призначення земельної ділянки мається в зазначених вище рішеннях Покровської сільської ради. Згідно до схеми генерального плану с.Покровське Очаківського району Миколаївської області 2008 року, який пройшов відповідні погодження, спірна земельна ділянка розташована в межах даного населеного пункту. Належність земельної ділянки, з приводу якої виник спір, до меж с.Покровське прокурором в судовому засіданні не спростована. Згідно ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Згідно з п.34 ч.1 ст.26 цього закону, до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. В силу ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцева рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до п.б ст.80 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. З положень пункту 12 Перехідних положень ЗК України вбачається, що до розмежування земель державної та комунальної власності, повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до положень ч.1 ст.19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. В силу положень ч.ч.1, 2 статті 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії (цільове призначення) здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Згідно ст.ст. 43, 44 ЗК України, до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення відносяться природні території та об'єкти, серед яких зазначено регіональні ландшафтні парки. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Миколаївської обласної ради від 15.10.1992 року №16 створено РЛП "Кінбурнська коса" загальною площею 17890,2 га. Пунктом 2 рішення визначено необхідність розробки у 1993 році проекту організації території РЛП "Кінбурнська коса" (т.1 а.с.21). Що стосується посилання прокурора, як на правове обґрунтування встановлених меж РЛП «Кінбурнська коса», які відповідно до ч.4 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд», до встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та як на підставу для скасування спірного рішення, суд зазначає наступне. Статтю 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд» доповнено ч.4 наступного змісту: «Межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду». Зазначена частина 4 ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» набрала законної сили 16 лютого 2010 року згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 21 січня 2010 року №1826-VI, тобто після прийняття оскаржуваного рішення. Таким чином, на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення зазначена ч.4 ст.7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не набрала чинності, відтак - не мала бути прийнята до уваги Покровською сільською радою з огляду на те, що діючим на той час законодавством не було врегульовано питання визначення меж природно-заповідного фонду у разі не встановлення в натурі. Таким чином, суд приходить до переконання, що оскільки на час винесення оскаржуваного рішення межі території об'єкту природно-заповідного фонду РЛП «Кінбурнська коса» не були визначені і не було підстав вважати, що спірна земельна ділянка входила до складу земель об'єкту природно-заповідного фонду, то твердження прокурора про необхідність проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» є хибним. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України N 1-рп/99 від 09.02.1999р. за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Крім цього, лише у 1994 році було розроблено проект створення РЛП "Кінбурнська коса" (т.2, а.с.44-53), що є порушенням вимог ст.52 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", яка передбачає необхідність розробки такого проекту до прийняття рішення про створення об'єкту природно-заповідного фонду. Згідно рішення Миколаївської обласної ради від 28 квітня 1995 року №7 затверджено проект створення об'єкту природно-заповідного фонду РЛП "Кінбурнська коса" та зобов'язано Очаківську районну раду забезпечити переведення земель зазначеного об'єкту місцевого значення до категорії природно-охоронного призначення, без змін землекористувача (т.2 а.с.54). Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», обов'язковій державній експертизі підлягають, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, а також проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель водного фонду, природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення. Згідно інформації Головного управління Держкомзему у Миколаївській області від 27.02.2012 року №662/200-12, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] на державну експертизу до Головного управління не надходив (т.1 а.с.31). Разом з тим, на теперішній час проект організації території РЛП "Кінбурнська коса", який також підлягає обов'язковій державній експертизі, не розроблено, що не заперечувалося учасниками судового розгляду. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Положення про РЛП "Кінбурнська коса", затвердженого начальником держуправління Мінекоресурсів України по Миколаївської області та начальником управління економіки Миколаївської облдержадміністрації 06 грудня 2000 року, на території парку встановлюється диференційований режим охорони, відтворення та використання природних комплексів та угідь згідно до функціонального зонування, що визначається Проектом організації території парку. Землі, включені в територію парку, не вилучаються у користувачів, за винятком ділянок для розміщення господарського двору парку, кордонів, а також зон заповідного режиму та рекреації. Відведення земельних ділянок проводиться на підставі проекту організації території в порядку, встановленому чинним законодавством України. Функціональне зонування визначається проектом організації території з визначенням режиму зон відповідно до цього Положення (т.1, а.с.14-20). Згідно інформації Головного Управління Держкомзему у Миколаївській області від 28 листопада 2012 року №293/200-12, РЛП "Кінбурнська коса", відповідно до статті 23 Закону України "Про природно-заповідний фонд", створено без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних ресурсів у їх власників або користувачів. З врахуванням викладених обставин, посилання прокурора на те, що до розробки проекту організації території РЛП діє проект створення РЛП не може бути прийнято судом до уваги, оскільки останнім документом не визначено межі території РЛП, а тому підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка входить до складу території природно-заповідного фонду, немає. У встановленому законом порядку цільове призначення земельної ділянки не змінювалось. Доказів віднесення спірної земельної ділянки до природно-заповідного фонду суду не надано. Таким чином, спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с.Покровське і відповідно до ст.38 ЗК України, відноситься до земель житлової та громадської забудови, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Згідно з абз.38 ч.1 ст.1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Статтею 87 Водного кодексу України визначено, що зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Відповідно до п.5 порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 486 від 08 травня 1996 року (далі - Порядок), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України (п.4 Порядку). Таким чином, фактичні розміри і межі прибережних захисних смуг існують не в силу їх законодавчого закріплення, а для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду. Законодавством України передбачений відповідний порядок, який полягає у розробці відповідного проекту та виділення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг. З наданих у судовому засіданні роз'яснень спеціалістом - представником ТОВ "Обласний земельно-кадастровий центр" Малашиною Л.П. вбачається, що експертиза землевпорядної документації у даному випадку на час розроблення проекту не була обов'язковою, а могла бути проведена добровільно або вибірково, оскільки було затверджено генеральний план. Спірна земельна ділянка не відноситься до земель природно-заповідного фонду. Крім цього, пояснила, що віднесення земель до водного фонду визначається проектом в межах населеного пункту. Захисна смуга визначається з урахуванням існуючої забудови. Твердження прокурора про віднесення спірної ділянки до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду, без надання відповідних доказів, що підтверджували б існування таких обставин, суд вважає безпідставними. Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції». Таким чином, в позові про позбавлення [PERSON] права власності на набуте майно з огляду на наявність порушень при передачі земельної ділянки у власність з боку органу місцевого самоврядування не враховано, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними розпоряджень про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. Обґрунтовуючи позов, прокурор про наявність таких обставин не зазначав. Крім цього, згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами. Виходячи із змісту заявлених прокурором позовних вимог, суд приходить до висновку, що предметом спору у справі є саме примусове припинення права власності на землю шляхом визнання недійсними державних актів на право власності на землю. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах від 12 вересня 2012 року розглянув справу № 6-71 цс 12, предметом якої був спір про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого в разі, якщо на підставі розпорядження органу державної влади в особи виникло право власності на земельну ділянку, позбавити її цього права цей орган може лише з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140-149 Земельного Кодексу України, а не шляхом подальшого скасування розпорядження про передачу земельної ділянки у власність особи, нехай навіть і вищестоящим органом державної влади. Порядок припинення прав на землю регулюється главою 22 ЗК України. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140-149 ЗК України. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК України. Так, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним. Отже, такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, ЗК України не передбачено. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення приймалось сільською радою за результатами розгляду проекту відведення земельної ділянки, на підставі погоджувальних матеріалів щодо відповідності матеріалів проекту відведення вимогам земельного законодавства, чинного на час прийняття рішення. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав вважати рішення Покровської сільської ради від 16 жовтня 2009 року №8 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки таким, що прийняте з перевищенням повноважень, оскільки не порушено сам порядок його прийняття, а правомірність такого рішення ґрунтується на технічній документації та проекті із землеустрою, який складено у відповідності до нормативно-правових актів. Відсутність державної екологічної експертизи проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки при складанні технічної документації не може вважатися таким порушенням, оскільки не доведена належність цієї ділянки до земель природно-заповідного фонду. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною і суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки у державну власність в особі Покровської сільської ради. На підставі вище викладеного, суд вважає за необхідне в задоволені позову відмовити у повному обсязі. Крім того, у порядку, передбаченому ч.4 ст.88 ЦПК України, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом прокурор звільнений. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed