Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-08 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до відповідача в жовтні 2011 року, вимогу позову неодноразово уточнював, остаточно вимоги уточнені в лютому 2012 року (а.с.78), а обґрунтування, на які посилається позивач зазначені в позові від 24 жовтня 2011 року (а.с.3-10, 70-77). Позивач є споживачем по Договору про надання споживчого кредиту № 11324686000 від 28.03.2008 року, згідно п.23 ст. 1 Закону України» Про захист прав споживачів», для споживчих цілей, згідно з п.4.1. Розділ 1 Договору 28 березні 2008 року позивачем - [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»(раніше«АКІБ УкрСиббанк») в особі начальника відділення № 385 АКІБ «УкрСиббанк » [PERSON], укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11324686000 від 28 березня 2008 року, на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладення цього договору [PERSON] достовірно надав банку формацію про своє фінансово-майнове становище, надав довідку про отримання доходу в національній валюті України гривні за шість місяців, що сприяло отриманню кредиту. Згідно даного договору та п.1.1. розділ 1, кредит видається в іноземній валюті - доларах США, та розрахунки між банком та позичальником здійснюються в доларах США. За кредитним договором № 11324686000 від 28 березня 2008 року, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних , строком до З0 березня 2015 року. Цей кредит носить споживчій характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. 28 березня 2008 року , на забезпечення цього договору укладено Іпотечний договір , від 28 березня 2008 р. , відповідно до п. 1 договору іпотекодавець забезпечує вимоги іпотеко держателя - банк, що витікають з кредитного договору № 11324686000 , за умовами якого позичальник зобов'язався повернути суму кредиту у розмірі 35 000 доларів США 00 центів. Іпотекодавець - [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення офісу, розташовані за адресою м. Одеса Дніпропетровська дорога будинок № 108, вартість предмету іпотеки складає - 926 554, 00 грн., що еквівалентні є 183 476,03 доларів США.. 28 березня 2008 року укладено договір поруки №192872 між ПАТ «УкрСиббанк»і [PERSON], а також договір поруки №192876 від 28 березня 2008 року між Пат «УкрСиббанк»і [PERSON], про солідарну відповідальність поручителів перед банком за кредитним договором. Виконання зобов'язань за спірним договором кредиту було почате 28 березня 2008 року. На момент представлення позову позивачем-позичальником сплачено платежів на погашення кредиту у розмірі 71 582 грн.60 коп. ,за квитанціями банку по рахунку за період з 28 березня 2008 г. на теперішній час. Також позивачем сплачена банку комісія за надання кредиту на суму 700,00 доларів США, еквівалент 3 535,00грн. Позивач вважає, що банк не мав право на видачу кредиту в іноземній валюті йому як резиденту України, без індивідуальної ліцензії НБУ, бо грошовою одиницею в Україні є гривня, єдиним законним засобом платежу для проведення розрахунків між резидентами на території України служить гривна. Видана банку генеральна ліцензія не передбачає видачу кредитів в інвалюті юридичним і фізичним особам. Позивач мотивує свої вимоги тим, що при наданні банком позивачу кредитні кошти в доларах США, як і сплати в доларах відсотків були порушені наступні норми чинного законодавства : ст. 99 Конституції України, де вказано, що грошовою одиницею в Україні є гривна;статтю 524 Цивільного кодексу України, де вказано, що зобов'язання за договором має бути виконане в грошовій одиниці України - гривні;статтю 3 Декрети КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю",статтю 3 Закони України № 2346-Ш "Про платіжні системи і переказ коштів в Україні", згідно ст. 49 Закону України»Про банки і банківську діяльність», операції з валютними цінностями І п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону не належать до кредитних операцій. Сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії:- індивідуальну ліцензію на видачу і отримання кредитних коштів у валюті згідно п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г. Позивач також посилається на те, що порушені його права як споживача, при укладанні спірного договору. Відповідно до норм ст..3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість , сумлінність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов,язків на шкоду споживача кредитних послуг - позивача. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитом в доларах США. що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач переводить, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача - позичальника за кредитним договором і споживачем кредитних послуг, що є порушенням частини 3 статті 13 ЦК України. Використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для позивача, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Кредитний договір є двостороннім договором. Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч. 2 ст. 345 ГК України, і зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов'язковість внесення до умов кредитного договору умови про відповідальність сторін, і зокрема умова про відповідальність кредитора, не виконано. Основою недійсності договору (яким є і двосторонній господарський договір) є недотримання у момент здійснення договору стороною (сторонами) вимог ч.1ст.215 ЦК України, які встановлені ч. 1,3,5,6 ЦК України. При таких обставинах, позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного кредитного договору . як вважає позивач підлягають задоволенню із застосуванням "реституції", тобто поверненням сторін в початковий стан на момент укладення договору. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відносно необхідності при поверненні сторін в початковий стан застосувати розрахунок курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту Отже, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, в зв'язку, з чим значно погіршав фінансовий стан позивача. В договорі не визначена сторона, яка несе ризик у разі знецінення тієї або іншої валюти. Внаслідок збільшення розміру відповідальності за кредитом та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки [PERSON] змушений повертати фактично на 60% більше, а відповідач отримує більший прибуток. [PERSON] посилається на те, що ні з кредитного договору, ні з іпотечного договору , ні із звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона це позивач. У разі визнання недійсності договорів, позивач просить повернути сторони в початковий стан(реституцію) ,застосував розрахунок курсу валют, якій діяв на момент отримання кредиту, позивач поверне суму кредиту, а саме 35 000,00 доларів США , що в еквіваленті на момент надання засобів за офіційним курсом НБУ по ставці 100 доларів США= 505,00 грн. (курс НБУ на 28.03.2008г.) складає 176 750,00грн., а відповідач поверне позивачу сплачені платежі за кредитом у розмірі 71 582 грн. 60 коп., сплачену пеню, і сплачену комісію за надання кредиту. Недійсність основного кредитного зобов,язання тягне недійсність договору іпотеки, договорів поруки ,чим порушуються права позивача як сторони недійсного забезпечувального зобов.язання. Відповідно до норм статті 216 ЦК України , кожна із сторін за кредитним договором зобов,язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Крім того,позивач також посилається на те, що в разі збільшення відповідальності за своїм обсягом щодо основного договору , то порука припиняється ст..559 ЦК України, на підставі чого необхідно визнати договори поруки між ПАТ «УкрСиббанк»і поручителями [PERSON] і [PERSON] Відповідач , у разі істотної зміни курсу валюти не зробив переоцінку вартості іпотечного майна, тобто вартість іпотеки залишилась незміною, що також порушує права [PERSON], як споживача за кредитним договором, оскільки на сьогоднішній час вартість іпотечного нерухомого майна значно збільшилась. Через обставини, які збільшили вартість споживчого кредиту, збільшився обсяг відповідальності поручителів, що є підставою вважати іпотечний договір та договори поруки недійсними. Позивач просить суд : визнати договір про надання споживчого кредиту №11324686000 від 28 березня 2008 року, укладений між [PERSON] і ПАТ «УкрСиббанк»( раніше АКІБ «УкрСиббанк») недійсним ; визнати іпотечний договір №588264 від 28 березня 2008 року зареєстрований в реєстрі № 2543 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк» (раніше АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON], [PERSON], предметом договору є нежилі приміщення офісу , розташовані за адресою : Одеська область, місто Одеса, вулиця Дніпропетровська дорога, будинок № 108, - недійсним; визнати договір поруки № 192872 від 28 березня 2008 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк»( АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] Миколаївною- недійсним; визнати договір поруки № 192876 від 28 березня 2008 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» ( АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] - недійсним. Зупинити ПАТ»УкрСиббанком»нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № 11324686000 від 28 березня 2008 року, з моменту останньої оплати за квитанціями; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна, за іпотечним договором №588264 від 28 березня 2008 року, а саме : нежилі приміщення офісу , розташовані за адресою : Одеська область, місто Одеса, вулиця Дніпропетровська дорога, будинок № 108; зобов.язати [PERSON] повернути ПАТ»УкрСиббанк» у натурі все, що вони отримали на виконання угод : за договором про надання споживчого кредиту №11324686000 від 28 березня 2008 року , іпотечним договором №588264 від 28 березня 2008 року;зобов.язати ПАТ «УкрСиббанк»повернути [PERSON] у натурі все, що вони отримали на виконання угод : за договором про надання споживчого кредиту №11324686000 від 28 березня 2008 року , іпотечним договором №588264 від 28 березня 2008 року;визнати додаткові угоди №1 №2 до кредитного договору і договору банківського рахунку, недійсними. В судовому засіданні позивач [PERSON] і його представник [PERSON], якій також представляє інтереси третіх особі [PERSON] і [PERSON], підтримали позовні вимоги і ї обґрунтування, просив задовольнити. В судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк»позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити в задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] , в судове засідання не з,явилась,належним чином сповіщена, причини своєї неявки суду не повідомила. З,ясував обставини справи , заслухав сторони, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 28 березні 2008 року позивачем - [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк»(раніше«АКІБ УкрСиббанк») в особі начальника відділення № 385 АКІБ «УкрСиббанк » [PERSON], укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11324686000 від 28 березня 2008 року, на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладення цього договору [PERSON] достовірно надав банку формацію про своє фінансово-майнове становище, надав довідку про отримання доходу в національній валюті України гривні за шість місяців, що сприяло отриманню кредиту. Позивач є споживачем по Договору про надання споживчого кредиту № 11324686000 від 28.03.2008 року, згідно п.23 ст. 1 Закону України» Про захист прав споживачів», для споживчих цілей, згідно з п.4.1. Розділ 1 Договору . Згідно даного договору та п.1.1. розділ 1, кредит видається в іноземній валюті - доларах США, та розрахунки між банком та позичальником здійснюються в доларах США. За кредитним договором № 11324686000 від 28 березня 2008 року, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних , строком до З0 березня 2015 року. Цей кредит носить споживчій характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. 28 березня 2008 року , на забезпечення цього договору укладено Іпотечний договір , від 28 березня 2008 р. , відповідно до п. 1 договору іпотекодавець забезпечує вимоги іпотеко держателя - банк, що витікають з кредитного договору № 11324686000 , за умовами якого позичальник зобов'язався повернути суму кредиту у розмірі 35 000 доларів США 00 центів. Іпотекодавець - [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно: нежилі приміщення офісу, розташовані за адресою м. Одеса Дніпропетровська дорога будинок № 108, вартість предмету іпотеки складає - 926 554, 00 грн., що еквівалентні є 183 476,03 доларів США.. 28 березня 2008 року укладено договір поруки №192872 між ПАТ «УкрСиббанк» і [PERSON], а також договір поруки №192876 від 28 березня 2008 року між Пат «УкрСиббанк»і [PERSON], про солідарну відповідальність поручителів перед банком за кредитним договором. Позивач стверджує, що у відповідача при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору. В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня… Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи.Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 даного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, а також використання готівкою іноземної валюти на території України може бути за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка видається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного Банку України.Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції, ст. 5 Декрету вказує, що ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня. Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України. Згідно п. 1.1. спірного договору кредиту банк здійснює видачу кредиту позичальнику в іноземній валюті в сумі -35 000,00 доларів США, якій він зобов,язаний повернути банку ,еквівалент 176 750,00 грн. З спірного договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів , без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним. Отримувачем за валютною операцією на отримання кредиту позичальник [PERSON], так як банк надає на його користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник [PERSON] має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того, згідно п. 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. [PERSON], в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Так, пунктом 1.2.2. спірного договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту це 646,27 доларів США здійснюється позичальником щомісяця , визначено у графіку платежів, шляхом сплати ануїтентних платежів в день сплати ануїтентних платежів.Позичальник зобов,язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок №3739111324686 , відкритий у Банку. Отже, сторонами у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ N 492 від 12.11.2003, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 N 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків.Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. З урахуванням змісту кредитного договору, сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії:- індивідуальну ліцензію на видачу і отримання кредитних коштів у валюті згідно п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г. Перелік документів, які для отримання банківського кредиту позичальник надає банку містить ч. 4 ст. 136 ГК України, тобто саме позичальник є ініціатором отримання банківського кредиту. Банк-відповідач, як агент валютного контролю, повинні були здійснювати спостереження за тим, щоб резиденти України не здійснювали розрахунків в іноземній валюті один з одним через нього, як кредитна установа, а тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентам України. Отже, укладення спірного Договору суперечить Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г., тобто чинному законодавству України. Таким чином, суд вважає обгрунтованим посилання на те. що видача банком - агентом валютного контролю - кредиту резидентові України в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України е порушенням банком своїх обов'язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище п. 2 ст. 13 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г., за що ст. 16 ч. 2 абзацом 4 ті ж Декрети КМУ №15-93 від 19.02.1993г., передбачає відповідальність у вигляді позбавлення генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом в розмірі, що встановлюється Національним банком України.У зв'язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті. [PERSON] законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ПАТ «УкрСиббанк»шляхом внесення доларів США в касу ПАТ «УкрСиббанк». Як вище вказано, єдиним законним засобом платежу для проведення розрахунків між резидентами на території України служить гривна. Одночасно, сторонам в договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті., відповідає нормам ч. 1 ст. 524 ЦК України, де вказано, що ціна є істотною умовою господарського договору і відзначається в договорі в гривнах. У іноземній валюті можуть визначатися ціни в зовнішньоекономічних договорах (контрактах) за наявності згоди сторін. Дана ліцензія у сторін відсутня, хоча вона була необхідною умовою для законності кредитної операції, незалежно від суми кредиту, і терміну його повернення позичальником. Оплата позивачем боргу за час прострочення, пені і штрафу, стягнення яких в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засоби платежу. Проте, вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого застосування долара США як платіжної одиниці за договором кредиту суперечить п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, і Положення НБУ №275.Наявність генеральної ліцензії на валютні операції (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями), про що вказано в поясненнях і запереченнях кредитора-відповідача, не звільняє кредитора і позичальника від обов'язку отримувати індивідуальну ліцензію згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, і не робить укладений кредитний договір законним. Відповідачем не надані докази, що підтверджували отримання останнім відповідній індивідуальній ліцензії для надання-отримання резидентами України кредитних коштів у валюті, і використання такої іноземної валюти в Україні як платіжні засоби. Видана банку генеральна ліцензія не передбачає видачу кредитів в інвалюті юридичним і фізичним особам. Згідно ст. 49 Закону України про банки і банківську діяльність, операції з валютними цінностями І п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону) не належать до кредитних операцій. Як відмічено в "Положенні про порядок і умови торгівлі іноземною валютою", затвердженому Постановою Правління НБУ від 29.08.2005 р. № 281, - надання і отримання резидентами фінансових кредитів і позик є валютною операцією, що пов'язана з рухом капіталу (п. 12 розд. І Положення). Права позивача як споживача , також порушені, , при укладанні спірного договору. Відповідно до норм ст..3 ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість , сумлінність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов,язків на шкоду споживача кредитних послуг - позивача. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору, що є способом зловживання правом, є порушенням частини 3 статті 13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, є внесенням до кредитного договору пункту, що значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для позивача, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Одержувачем за валютною операцією - отримання кредиту в іноземній валюті є позивач. Умови кредитного договору про надання позичальникові споживчого кредиту в іноземній валюті - доларах США, не відповідають вимогам закону. Кредитний договір є двостороннім договором. Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч. 2 ст. 345 ГК України, і зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов'язковість внесення до умов кредитного договору умови про відповідальність сторін, і зокрема умова про відповідальність кредитора, не виконано. Основою недійсності договору є недотримання у момент здійснення договору стороною (сторонами) вимог ч.1ст.215 ЦК України, які встановлені ч. 1,3,5,6 ЦК України. Зміст кредитного договору повинен відповідати вимогам закону, і відсутність в змісті оспорюваного кредитного договору умови про відповідальність кредитора таким вимогам не відповідає. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відносно необхідності при поверненні сторін в початковий стан застосувати розрахунок курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту. Отже, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, в зв'язку, з чим значно погіршав фінансовий стан позивача. В договорі не визначена сторона, яка несе ризик у разі знецінення тієї або іншої валюти. Внаслідок збільшення розміру відповідальності за кредитом та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 35 000,00 доларів США еквівалент 176 750,00 грн., змушений повертати фактично на 60% більше, а відповідач отримує більший прибуток. [PERSON] посилається на те, що ні з кредитного договору, ні з іпотечного договору , не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона це позивач. Суд визначаючи спірні договори недійсними, повертає сторони в початковий стан. Крім того, якщо відповідальність відповідно до основного договору за своїм обсягом збільшується, то порука припиняється ст..559 ЦК України, на підставі чого необхідно визнати договори поруки між ПАТ «УкрСиббанк»і поручителями [PERSON] і [PERSON] Відповідач , у разі істотної зміни курсу валюти не зробив переоцінку вартості іпотечного майна, тобто вартість іпотеки залишилась незміною, що також порушує права [PERSON], як споживача за кредитним договором, оскільки на сьогоднішній час вартість іпотечного нерухомого майна значно збільшилась. Через обставини, які збільшили вартість споживчого кредиту, збільшився обсяг відповідальності поручителів, що є підставою вважати іпотечний договір та договори поруки недійсними. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. Отже, оспорюванні кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Стаття 216 ЦК України встановлює, що кожна із сторін за кредитним договором зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов'язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов'язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності договір про надання споживчого кредиту №11324686000 від 28 березня 2008 року, укладений між [PERSON] і ПАТ «УкрСиббанк», в забезпечення виконання арнаут М.М. обов,язків за яким було укладено, іпотечний договір №588264 від 28 березня 2008 року зареєстрований в реєстрі № 2543 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк»та [PERSON] і [PERSON] , предметом договору є нежилі приміщення офісу , розташовані за адресою : Одеська область, місто Одеса, вулиця Дніпропетровська дорога, будинок № 108, договір поруки № 192872 від 28 березня 2008 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], договір поруки № 192876 від 28 березня 2008 року, підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України. Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008, "Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав". Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості позивача щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відповідний запис. Вимоги щодо визнання недійсними додаткових угод №1 до спірного кредитного договору та №2 до договору банківського рахунку № 11337500000,суд не задовольняє, у зв,язку з відсутністю цих угод при розгляді справи по суті, в інший частині позов задоволено.

Outcome: partial