Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що в лютому 2005 року вона звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позики укладеним, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди, та рішенням суду від 14 березня 2006 р. вимоги її позову були задоволені частково: було ухвалено стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 25 072,90 грн. та вирішено питання про розподіл судових витрат. Оскільки рішення суду було скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2007 р. та справу було направлено на новий судовий розгляд, за нового судового розгляду позивач уточнила вимоги позову та просила стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду в сумі 23850 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2008 року позов був задоволений частково: було ухвалено стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача й суму матеріальної шкоди у розмірі 7 950,00 грн.; в решті вимог позову було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з моменту винесення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (з 16 вересня 2008 р.) та до теперішнього часу відповідачем [PERSON] сам борг за договором позики так й не був повернутий, тому у зв'язку з тим, що грошові кошти й досі не повернуті, вона змушена переглянути суму, призначену судом раніше. Позивач посилається на приписи ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; за ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За підрахунком позивача останній було спричинено матеріальну шкоду, яка складається з наступного: сума боргу з урахуванням індексу інфляції згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України - 9 936,07 грн. (7 950,00 х 123,5 % : 100% = 9936,07 грн.), 3% річних від простроченої суми згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України - 474,39 грн. (7950.00 х 726 х 3% : 100% : 365 = 474,39 грн.). Загальна сума боргу складає 10 410,46 грн. (9936,07 + 474,39 грн.). Окрім того, через те, що справа занадто довго розглядалася, у позивача було підірвано здоров'я; з цього приводу позивач неодноразово зверталась за допомогою до лікарів, постійно знаходилась під медичним наглядом та навіть декілька разів потрапляла до лікарні на лікування. Також за останні п'ять років позивач доведена до того, що на теперішній час вона змушена оформляти документи на призначення групи інвалідності за загальним захворюванням. У звязку з наведеним, на переконання позивача, вбачаються підстави для стягнення з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. За розгляду справи позивач уточнила вимоги позову, та в останній його редакції просила суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні збитки та 3% річних від суми матеріальної шкоди, визначеної рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2008 р. за весь час прострочення боргу в сумі 1 367,62 грн., стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду за придбання ліків за призначенням лікарів за період судового розгляду справи про визнання договору позики укладеним, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 102 грн. 37 коп., на відшкодування моральної шкоди - 15 000,00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав повністю, та, заперечуючи, наголошував на необґрунтованості наданого позивачем розрахунку, на тому, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Визначення у договорі грошових зобовязань в ношеній валюті не суперечить чинному законодавству, однак, унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Згідно розписки позика надавалася у доларах США, а не в національній валюті, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська був урахований офіційний курс гривні до долара США, встановлений НБУ на день ухвалення судового рішення. У звязку з викладеним при вирішенні питання про повернення боргу не може враховуватися індекс інфляції, який установлений відносно гривні, а не іноземної валюти, а отже стягнення суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції є незаконним. Відповідно до заперечень відповідача розрахунок з урахуванням 3% річних не містить в собі періодів, тобто кількості днів, за які на суму боргу нараховувалися 3% річних, та є незрозумілим, тому що невідомо відповідно до якої методики (формули) даний розрахунок здійснювався позивачем, зокрема, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська набуло чинності 01.09.2009 р. і є незрозумілим проміжок час в розмірі 805 днів. Відповідач також заперечував щодо стягнення з нього коштів на придбання ліків, посилаючись на те, що не доведений причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та спричиненням шкоди позивачеві, та вважав, що відсутні правові підстави для стягнення з нього моральної шкоди. Заслухав пояснення учасників процесу в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом було встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2008 р., яке набрало законної сили 01.09.2009 р., було частково задоволено позов [PERSON] та було ухвалено стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] суму матеріальної шкоди в розмірі 7 950,00 грн., в задоволенні решти вимог позову було відмовлено. Судом був виданий виконавчий лист; та постановою державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 26.05.2010 р. було закінчено виконавче провадження про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суми матеріальної шкоди в розмірі 7 950,00 грн. через те, що в ОАБ в прописці боржник не значиться, виходом державного виконавця на дільницю встановлено, що [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Новокримська, 3/194 не проживає, належне боржнику майн відсутнє. Вжиті державним виконавцем заходи щодо виявлення зареєстрованого за боржником іншого майна в розмірах, обсягах, належних до стягнення, як це передбачено ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», виявилися без результатними та надійшла заява стягувача про направлення на адресу Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції виконавчого документа за наступною адресою [PERSON] [ADDRESS]. Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] від 31.01.2011 р. виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 02.10.2009 р. було закінчено у звязку зі сплатою суди борги в повному обсязі; також постановою державного виконавця був звільнений з-під арешту належний [PERSON] транспортний засіб. Судом встановлений факт неналежного виконання відповідачем свого зобовязання стосовно погашення заборгованості, про стягнення якої судом 16.09.2008 р. було ухвалено відповідне рішення. Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статті 599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому доводи відповідача не є слушними. Щодо розміру інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, проти якого заперечував відповідач, то, заперечуючи, останній не навів власного розрахунку, у звязку з чим суд мав змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, та оскільки суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України) для суду відсутні підстави для прийняття іншого висновку у справі та судом враховується наданий позивачем розрахунок. Разом з тим, щодо заперечення відповідача та наголошення ним на тому, що останньому не було відомо про результати касаційного провадження, оскільки його місце проживання зареєстровано за адресою: [INFO], тоді як відповідно до супровідного листа Верховного Суду України відповідна копія ухвали суду касаційної інстанції була направлена на адресу сторін 28.12.2009 р. (зокрема, на наступну адресу [PERSON] [ADDRESS]), то зазначена адреса місця проживання була зазначена безпосередньо [PERSON] у касаційній скарзі; водночас, заперечуючи, відповідач не надав доказів щодо зупинення касаційною інстанцією виконання рішення суду, яке набрало законної сили з винесенням апеляційним судом Дніпропетровської області ухвали від 01.09.2009 р. про залишення без зміни рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2008 р. Водночас, щодо заявленої у позові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, то для суду вбачаються правові підстави для ухвалення рішення про відмову в її задоволенні, адже згідно приписів законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки за судового розгляду було встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання судового рішення, ухваленого за результатами судового розгляду, порушеного у звязку з невиконанням договірного зобов'язання (зобовязання за договором позики), та договором позики не було передбачено право особи (кредитора) на відшкодування моральної шкоди за умови порушення позичальником зобовязань, то в цій частині вимога позову про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди грошової суми не може бути задоволена. Ухвалюючи про відмову в задоволенні вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходить також з недоведеності доведення позивачем причинного звязку між діями відповідача та погіршенням здоровя позивача. Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги те, що позивач не має пільг щодо сплати судового збору та при подачі позову позивачем був в повному обсязі сплачений судовий збір, тому у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 328 грн.

Outcome: partial