Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року, який було розрізано за рішенням суду 03 лютого 2012 року. Під час шлюбу подружжям [PERSON] була придбана [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,8 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 32,2 кв.м. Договір купівлі продажу від 11 травня 2007 року укладався на ім'я позивача [PERSON] Від даного шлюбу є малолітня донька [PERSON], [INFO], яка проживає разом з позивачем у вказаній квартирі. Позивач вказала, що задовго до розірвання шлюбу відповідач залишив квартиру, зібрав свої речі та виїхав з квартири, житловою площею в квартирі не цікавиться. Позивач вважає, що реєстрація відповідача в квартирі порушує їх право власності, так як на відповідача нараховуються комунальні послуги, які вона вимушена сплачувати, та позивач просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні підтримала в повному обсязі, просила суд ухвалити рішення у відсутності відповідача, пояснивши суду, що відповідач вже тривалий строк мешкає в м. Луганськ, де працює в установі банку. Представник Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області у судове засідання не зявився, сповіщався належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не відомі. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча відповідно до ст.ст. 75-78 Цивільного процесуального кодексу України, був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, надав суду заперечення проти позову, в якому заперечує проти задоволення позову та просить справу слухати за його відсутністю. На підставі статті 169 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Заслухавши думку, доводи та пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами справи, оцінивши всі докази зібрані у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що [PERSON] є власником кв. 99 будинку 86 А по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2007 року, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,8 кв.м. та підсобних приміщень, загальною площею 32,2 кв.м. Згідно довідки ОСББ Світанокв [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Згідно довідки ОСББ Світланоквід 02.10.2012 року [PERSON] з 01.02.2011 року в [ADDRESS] не мешкає. Згідно довідки ПАТ [PERSON] 14.09.2012 року [PERSON] з 04.03.2011 року є співробітником АТ [PERSON] займає посаду регіонала сектору споживчого кредитування м. Луганськ. Не проживання відповідача [PERSON] в кв. 99 будинку 86 А по вул. Люстдорфська дорога в м. Одесі також підтверджується адресою, яку відповідач зазначив в запереченнях проти позовної заяві, а саме [ADDRESS]. Відповідно до частини\~1 статті\~11 ЦПК Украины, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом судового дослідження в межах заявлених позовних вимог є питання втрати [PERSON] права на користування житловою площею квартири [ADDRESS], суд вважає за необхідне звернутись до положень діючого законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини. Статтею 33 Конституцією України гарантовано кожному, хто перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Статтею 47 Конституції України гарантовано що ніхто не може бути позбавлений житла інакше ніж на підставі закону за рішенням суду. Нормами Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. врегульовані житлові відносини з метою забезпечення Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Окрім того, власну позицію з питань, які виникли в судовій практиці в житлових справах висловив Пленум Верховного Суду України. Так, в постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Україниузагальнена судова практика у справах з житлових питань. Відповідно до статті 71 Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. при тимчасовій відсутності наймача чи члена його сімї за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до а. 2 пункту 3 статті 71 Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад строки встановлені законом, проводиться в судовому порядку. При цьому відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зобовязаний зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до частини 2 статті 107 Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. член сімї, який вибув на інше постійне місце мешкання до іншого населенного пункту, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до абзацу 2 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Українина ствердження вибуття суд може брати до уваги будь які фактичні данні, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення тощо). Відповідно до абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи, у період її виконання можуть бути визнані на підставі статті 107 Житлового кодексу України № 5464-X від 30.06.1983 р. такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у звязку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселені на жилу площу членів сімї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими учасниками, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню. За такими обставинами, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними та обґрунтованими, так як позивач має право у відповідності зі ст. 319, 391 ЦК України володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю (у цьому випадку названою квартирою) за своїм розсудом, має право вимагати усунення порушень прав власника, у тому числі й не повязаних із правом володіння й розпорядження квартирою зокрема позивач має право вимагати зняття з реєстрації (виписки) осіб, прописаних у його квартирі, але не проживаючих у ній. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Виходячи з наведеного, суд вважає, що в даному випадку конституційні права відповідача не порушуються, тобто відповідача не позбавляють права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя, а лише позбавляють права користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації протягом більш ніж 6 місяців, при цьому суд враховує, що спірна квартира є однокімнатною, в даній квартирі проживає малолітня дитина, а спору щодо розподілу спільної сумісної власності подружжя в наступний час не має. Зазначена позиція суду кореспондується з позицією Пленуму Верховного Суду України, яка викладена у абзаці 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. На підставі викладеного,

Outcome: approved