Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-10 00:00:00

В листопаді 2017 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія Гірничодобувна промисловість про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, яка неодноразово уточнювалося. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві посилалася на те, що працювала у відповідача з 29.09.2004 до 28.12.2005 головним бухгалтером, звільнилася за власним бажанням, але ні в останній день роботи, ні після звільнення їй не виплатили остаточний розрахунок при звільненні, який складає 967 грн. 11 коп. На неодноразові звернення до відповідача з вимогою про виплату остаточного розрахунку, він так і не був виплачений, тому вона змушена звернутися до суду з позовом. Так як розгляд справи у суді триває довгий час, вважає, що її невиплачена заробітна плата має бути проіндексована на індекс інфляції, та ця сума має бути стягнута разом із невиплаченою заробітною платою по день постановлення рішення. Згідно з її розрахунком та наданими довідками з відповідача на її користь має бути стягнено середній заробіток за затримку розрахунку у розмірі 17718 грн. 96 коп., інфляційні в розмірі 1484 грн. 51 коп. Також вказала, що відповідач завдав їй порушенням права на отримання остаточного розрахунку моральну шкоду, яка виразилася в необхідності оформлення звільнення у м. Києві, куди вона мусила їхати за власні кошти, та намаганням організувати своє життя без будь-яких коштів для існування. Моральну шкоду нею оцінено у 5000 грн. Просила суд: стягнути із відповідача [PERSON] з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія Гірничодобувна промисловістьна її користь суму боргу по заробітній платі в розмірі 967 грн. 11 коп., суму індексу інфляції в розмірі 1484 грн. 51 коп., середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 17718 грн. 96 коп., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судові витрати по справі. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року позовні вимоги [PERSON] задовольні частково: стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія Гірничодобувна промисловістьна користь [PERSON] суму боргу по заробітній платі в розмірі 967 грн. 11 коп., суму індексу інфляції в розмірі 1484 грн. 51 коп., середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 17718 грн. 96 коп., моральну шкоду у розмірі 2000 грн., судові витрати в розмірі 13 грн. 44 коп., а всього 22184 грн. 02 коп.; стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія Гірничодобувна промисловістьна користь держави судові витрати: 201 грн. 84 коп. судового збору за задоволені судом вимоги про стягнення заробітної плати, 08 грн. 50 коп. судового збору за задоволені судом вимоги про відшкодування моральної шкоди, 30 грн. судового збору за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді, а всього 240 грн. 34 коп. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2009 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року змінено: стягнуто з [PERSON] з обмеженою відповідальністю Виробнича компанія Гірничодобувна промисловістьна користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 967 грн. 11 коп., суму індексу інфляції в розмірі 1317 грн. 87 коп., середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 17718 грн. 96 коп., моральну шкоду у розмірі 200 грн., судові витрати по справі в розмірі 13 грн. 44 коп. , а всього стягнуто 20217 грн. 38 коп. в іншій частині рішення суду залишено без змін. Рішенням Колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2009 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано; відмовлено [PERSON] у задоволені позову про стягнення на її користь індексу інфляції в звязку із порушенням строків проведення розрахунку; в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині судові рішення залишені без змін. При новому розгляді справи в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача, позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснили, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам по справі. Вказав, що підприємство фактично 28.12.2005 року розрахувалося з позивачкою повністю, оскільки нарахована сума остаточного розрахунку при звільненні 967 грн. 11 коп. була за її погодженням, зарахована, як часткове погашення позики, про що вона була добре обізнана, оскільки до звернення до суду вона жодного разу не зверталася до ТОВ ВК Гірничодобувна промисловістьз вимогою про сплату належних їй сум при звільненні. Звернув увагу суду на пропущений тримісячний строк звернення до суду. Просив в позові відмовити. Суд вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає що позовна заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи [PERSON] перебувала з відповідачем в трудових відносинах, працюючи головним бухгалтером ТОВ ВК Гірничодобувна промисловість з 29 вересня 2004 року по 28 грудня 2005 року. Наказ про звільнення за власним бажанням ст.38 КЗпП України від 22 грудня 2005 року №9-0К ( а.с.8). Позивачкою в листопаді 2007 року подано дану позовну заяву про стягнення заборгованості по заробітній платі, індексу інфляції, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди майже через два роки після її звільнення з посади. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2008 року, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2009 року, яке в цій частині Рішенням Колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року залишено без змін заборгованість по заробітній платі в розмірі 967 грн. 11 коп. стягнута із відповідача. Як встановлено в судовому засіданні про що вказала позивачка, та не заперечував представник відповідача на даний час заборгованість по заробітній платі не погашена. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Рішенням Колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2012 року відмовлено [PERSON] у задоволені позову про стягнення на її користь індексу інфляції в звязку із порушенням строків проведення розрахунку, а в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині судові рішення залишені без змін. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного ( міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року справа №1-5/2012, №4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як встановлено в судовому засіданні на даний час належних при звільненні сум в розмірі 967 грн. 11 коп. [PERSON] не отримала, то строк звернення до суду нею не порушено. Оскільки відповідачем не заперечувався розрахунок середнього заробітку за час затримки, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині законні та підлягають задоволенню і із відповідача підлягає стягненню на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 17718 грн.96 коп. Позивачкою заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. в звязку з невиплатою в день звільнення кінцевого розрахунку . Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 суд може поновити ці строки. Згідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статтями 228,233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Як встановлено в судовому засіданні, і про що не заперечували сторони 28 грудня 2005 року був останній робочий день, в день звільнення з [PERSON] кінцевий розрахунок проведено не було і лише в листопаді 2007 року вона звернулася до суду з позовом, де однією з позовних вимог є відшкодування моральної шкоди в звязку з не проведенням кінцевого розрахунку. Оскільки [PERSON] не надано суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, заяви щодо поновлення строку звернення до суду нею не подано то суд відмовляє в задоволені позову в частині стягнення моральної шкоди за спливом строку на звернення до суду. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: partial