Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом посилаючись, на те, що їй згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.1999 належить квартира за №46 в будинку № 37 по вулиці Жовтнева в м. Вишневе Києво-Святошинського району. Квартира має дві кімнати площею 17,3 кв.м та 11,7 кв.м, житловою площею 29 кв.м, загальною 50,9 кв.м. В квартирі ніхто не зареєстрований. В 1999 році вона зробила в квартирі ремонт і стала проживати там разом з відповідачем , якій зареєстрований в [INFO], де їй належить частина будинку. В даний час цей будинок знаходиться в аварійному стані, так як в 2007 році там була пожежа. 25.11.2007 відповідачі зареєстрували шлюб та перейшли проживати на квартиру і вони проживали там до кінця 2009 року. 04.03.2008 у них народилась дочка [PERSON]. Потім син став приходити до неї і просив пустити тимчасово проживати його зі своєю сім»єю в належну їй квартиру, мотивуючи тим, що у нього сім»я, жінка не робить, доглядає малолітню дитину і в зв»язку з тяжким матеріальним становищем він не має можливості знімати квартиру, на що вона погодилась. Після вселення в квартиру відповідачі не являлись членами її сім»ї, так як вони вели окреме господарство. Спочатку відповідачі заселились і стали проживати в маленькій кімнаті площею 11,7 кв.м., а вона займала кімнату площею 17,3 кв.м. Потім [PERSON] став вимагати, щоб вона для його сім»ї звільнила більшу кімнату. Вона погодилась на це, але поставила умову, щоб відповідачі зробили ремонт в маленькій кімнаті, так як вона в своїй кімнаті перед їх заселенням зробила ремонт, а в маленькій кімнаті не було ремонту з 1999 року.Влітку 2011 року вона прийшла додому і побачила, що відповідачі без її згоди всі її речі покидали в маленьку кімнату. Після цього між ними почались конфлікти. Відповідач заборонив їй користуватись балконом на який є вихід тільки з великої кімнати. Він став постійно ображати та принижувати її людську гідність. Також [PERSON] постійно погрожує їй фізичною розправою та вбивством. Із-за цього вона в 2011-2012 році зверталась з заявами до органів міліції та прокуратури. 12.03.2012 року вона із-за такої поведінки відповідачів, вимушена була залишити квартиру і з цього часу проживала у знайомих, у сестри та у дочки. Вона неодноразово пропонувала відповідачам звільнити належну їй квартиру, але вони від цього відмовляються і вимагають, щоб вона їм придбала іншу двохкімнатну квартиру. На такі пропозиції вона погодитись не може. Вона згодна продати належну їй квартиру та віддати половину вартості квартири відповідачам, щоб допомогти їм придбати своє житло. Тому просила усунути їй перешкоди в користуванні належної їй на праві приватної власності спірної квартири з боку відповідачів. Виселити їх та неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] з спірної квартири. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Відповідачі та їх представник позов визнали, та заявили зустрічний позов, посилаючись на те, що позивачці на праві приватної власності належить спірна квартира, в якій ніхто не зареєстрований. Відповідачі проживають там з липня 2009 року по даний час з дозволу позивачки, як власника квартири і тому вважають, що набули право користування даною квартирою. Відповідач почав проживати в спірній квартирі з матір'ю з 1999 року, без прописки, так як на той час був зареєстрований в [INFO], що в місті Вишневому. У 2000 він був зареєстрований в [INFO], 1/4 частина якого належить позивачці. Відповідачі проживали за місцем реєстрації (прописки) в будинку №72 по вул.Ватутіна в м.Києві 08.11.2007 виникла пожежа і в результаті чого даний житловий будинок перестав бути пригодним для проживання і він не відновлений до цього часу. Відповідачі в липні 2009 року вселилися з дозволу позивачки і проживали в кімнаті площею 11,7 кв.м., а потім з дозволу її переселились в більшу кімнату площею 17,3 кв.м., в якій проживають до цього часу. Після вселення в квартиру позивачка не заперечувала проти їхньої реєстрації в ній, але вони вирішили не зніматись з реєстрації в будинку №72 по вулиці Ватутіна в м. Києві, так як цей будинок підлягав до зносу і в зв'язку з цим вони мали надію на отримання сім'єю нового житла, але до цього часу питання зносу цього будинку так і не вирішено. Приблизно на початку квітня 2012 року позивачка добровільно залишила спірну квартиру та пішла проживати в іншу квартиру, що також їй належить, в якій мешкає її дочка [PERSON]. Ніяких перешкод в користуванні позивачкою квартирою, в якій відповідачі проживають вони не чинять, у неї є ключі від квартири і в любий час вона може зайти до неї і в разі бажання проживати. Тобто у спірну квартиру [PERSON] вселився як член сім'ї власника квартири та за її згодою. Також за згодою власника квартири були вселені члени його сім'ї - його дружина [PERSON] та малолітня дочка [PERSON]. Після вселення сторони вели спільне господарство. Тому просили визнати за ними, [PERSON], [INFO], право користування спірною квартирою.. Представник третьої особи проти позову [PERSON] заперечувала, оскільки дане рішення може вплинути на інтереси малолітньої дитини, підтримала зустрічний позов.. Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідка, вивчивши матеріали справи, в позовах сторін відмовляє з таких підстав: Судом встановлено, що позивачці згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.1999року виданого Вишневою державною нотаріальною конторою Київської області за реєстром №290 належить квартира за №46 в будинку № 37 по вулиці Жовтнева в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області. Спірна квартира має дві кімнати площею 17,3 кв.м та 11,7 кв.м, житловою площею 29 кв.м, загальною 50,9 кв.м. В квартирі ніхто не зареєстрований, що підтверджується довідкою ЖЕК №925 від 05.10.2012 року.25.11.2007 відповідачі зареєстрували шлюб.. В судовому засіданні не оспорювалося, що відповідачі вселилися в спірну квартиру зі згоди позивачки і стали проживати в маленькій кімнаті площею 11,7 кв.м., а позивачка займала кімнату площею 17,3 кв.м. в подальшому позивачка погодилась на вселення їх в кімнату площею 17, 3 кв. м. Та обставина, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, крім її голослівних тверджень, нічим не доведено в судовому засіданні. Згідно ст.ст.317,319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким власник розпоряджається на власний розсуд і він не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як на доказ своїх позовних вимог, позивачка посилається на пояснення свідка, але як вбачається з пояснень свідка [PERSON] відповідачі не бажають проживати з матір»ю, чинять їй перешкоди у користуванні власністю та створюють несприятливі умови для проживання, разом з цим підтвердила, що позивачка дозволила проживати відповідачам у квартирі,та ключі у позивачки є, замків у дверях ніхто не міняв. Також як на підставу виселення відповідачів, позивачка посилається на ст.. 98 ЖК України , яка регулює правовідносини між наймачем та членами його сім»ї з тимчасовими жильцями , проте відповідачів не можна вважати тимчасовими жильцями, оскільки відповідачі були вселені в спірну квартиру за згодою позивачки на підставі ст. 65 ЖК України, договір піднайму між сторонами не укладалося. За правилами ст.. 157 ЖК України членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Згідно частин 1, 2 ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 1. ст.405 ЦК України члени, сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. В ч.2 статті 64 цього Кодексу зазначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Судом встановлено, що відповідач вселився як член сім'ї власника квартири та за її згодою. Також за згодою власника квартири були вселені члени його сім'ї - дружина [PERSON] та малолітня дочка [PERSON]. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. У відповідності до ст. З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Реєстрація місця проживання, фіксує безпосередньо такий факт як дійсне місце проживання певної особи. Тобто, реєстрація можлива тільки того місця проживання певної особи, якщо вона там дійсно проживає, а тому в зв'язку з таким фактом дійсного проживання спеціально уповноважений орган з питань реєстрації фіксує це у спосіб проведення реєстрації. Згідно ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як свідчать матеріали справи, а також твердження сторін , ними не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позовних вимог.Відповідачами не вказано, які саме права їх порушені в зв'язку з чим. Наполягаючи на вимогах про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, позивачка не заперечувала, що вона є власником спірної квартири , а також не заперечувала сплатити вартість ? частини спірної квартири відповідачу, що свідчить про визнання за відповідачами право користування спірною квартирою, тобто які перешкоди в користуванні власністю позивачки чиняться в судовому засіданні не доведено. Також посилаючись на ст.. 405 ЦК України та ст.. 156 ЖК України які регулюють права членів сім»і власника житла на користування цим житлом, відповідачі не заперечують, що позивачка не оспорює це право за ними. А як встановлено судом відповідачі зареєстровані в м. Києві , та питання щодо реєстрації їх в спірній квартирі , ними не ставиться. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони не довели тих обставин на які посилалися як на підставу позовних вимог сторін, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював сторонам та їх представникам їх права та обов»язки. Суд вважає, що у діях відповідачів відсутні протиправність дій , та причинний зв»язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивачів про що зазначено вище. Зважаючи на відсутність беззаперечних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку, встановлюється наявність або відсутність суспільного діяння, винність та протизаконність відповідачів , вчиненні ним неправомірних дій відносно позивачів які мають значення для правильного вирішення справи, не доведені за їх недостатністю. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог сторін, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України.

Outcome: approved