Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-04 00:00:00

09 лютого 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] стверджуючи, шо 14 травня 1974 року він купив у гр.[PERSON] недобудований будинок і земельну ділянку 0,15 га за адресою: с.Олександрівка. провулок Західний, буд.4.,Овідіопольського району Одеської області. Цей будинок він (позивач) оформив на свою гещу [PERSON]. [INFO], непрацездатну по віку, та в той же день з нею уклав договір довічного утримання. В період з 1974 року по 1995 роки він самостійно, на свої гроші, своїм трудом побудував на земельній ділянці новий цегляний будинок загальною площею 62 кв.м., який також оформив у БТІ м.Іллічівська на свою тещу [PERSON] Т.1. 11 вересня 2006 року теша померла і через 4 роки, у вересні 2010 року померла його дружина та він (позивач) вирішив продати будинок, однак дізнався, що 18 травня 1995 року його син [PERSON] таємно від нього уклав договір довічного утримання його тещі [PERSON], завдяки якому у 2006 році оформив будинок на себе. Позивач, вважаючи своє право порушеним через те, шо заповіт від 10 квітня 1984 року, укладений [PERSON] втратив юридичну силу через договір його сина від 18 травня 1995 року, просить суд визнати договір довічного утримання від 18 травня 1995 року недійсним та визнати за ним право власності на житловий будинок №6 по провулку Західний в с.Олександрівка. м.Іллічівськ. Одеської області, стягнути на його користь судові витрати та кошти за отримання правової допомоги. В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі. Відповідач та його представник позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні, мотивуючи тим. що позов не обгрунтований та докази на які посилається позивач, в тому числі письмові, неправдиві. Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно ч.ч.1.2.3,4.5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Золевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований за реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено та не заперечувалося в судовому засіданні позивачем по справі його заявою про фіктивні документи (а.с.І37-138). що документи, на які він посилався в обгрунтуванням позовних вимог (копія заяви про заповіт гр.[PERSON] від 10 вересня 2006 року (ах.6). де на зворотному боці є комп'ютерний текст; копія договору довічного утримання [PERSON] від 14 травня 1974 року (а.с.8): копія заповіту [PERSON] від 10.04.1984 року з записами на зворотному боці (а.с.9); копія договору довічного утримання від 18 травня 1995 року з записами на зворотному боці (а.с.10) і т.і.) - є недійсними. Крім того, приватний нотаріус [PERSON], залучена до участі у справі у якості третьої особи, в судовому засіданні пояснила, що будь-які виправлення, дописки, відмітки, які зазначаються у досліджених в судовому засіданні копіях документів, не можуть бути. Також, пояснення приватного нотаріуса підтверджуються копією заповіту [PERSON] від 10.04.1984 року (а.с. 118) та копією договору довічного утримання від 18 травня 1995 року, завірених згідно з оригіналом державним нотаріусом (а.с. 119-120). в яких виправлення, дописки, відмітки - відсутні. Відповідно до ст.ст.744. 745. 746. 748 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Цивільне законодавство встановлює особливі вимоги щодо форми договору довічного утримання. Відповідно до ЦК України договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, а щодо відчуження нерухомості - також державній реєстрації. У разі недодержання сторонами договору довічного утримання (догляду) вимоги закону про його нотаріальне посвідчення він є нікчемним з моменту його вчинення, тобто таким, недійсність якого встановлена законом і визнання чого не вимагається судом. Державну реєстрацію договору слід відрізняти від реєстрації самого об'єкта нерухомості та реєстрації права, яке виникло на підставі цього договору. Державна реєстрація договору довічного утримання здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. N 671 "Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів". Реєстрацію речових прав на будівлі та споруди здійснюють комунальні підприємства «Бюро технічної інвентаризації та державної реєстрації об'єктів нерухомого майна» шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав па нерухоме майно та їх обмежень» та Тимчасового положення про порядок державної реєсграції прав власності та інших речових прав на нерухоме майно» від 07.02.2002р. Законом не встановлені наслідки недотримання вимоги про державну реєстрацію договору. Проте виходячи зі змісту ст.ст.210. 334 ЦК України договір довічного утримання (догляду) щодо нерухомого майна, не зареєстрований в уповноваженому державному органі, не вважається укладеним, а у набувача не виникає право власності на передану йому нерухомість. Так, згідно копії договору довічного утримання від 18 травня 1995 року. [PERSON] передала у власність [PERSON] будинок за адресою: смт.Олександрівка, провулок Західний, буд.6 (а.с. 119-120). Відповідний договір засвідчений державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-2863. Таким чином, оскільки договір довічного утримання від 18 травня 1995 року є укладеним, то у набувача, тобто [PERSON] 1.Д. виникло право власника (а.с.55-60) на передане нерухоме майно, а тому вимоги позивача не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Посилання позивача, що він купив у гр.[PERSON]ГІ. недобудований будинок і земельну ділянку 0.15 га за адресою: с.Олександрівка. провулок Західний, буд.4. Овідіопольського району Одеської області не знайшли свого підтвердження в суді. Так. згідно копії договору купівлі-продажу від 14.05.1974 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 122). остання купила житловий будинок з відповідними частинами надвірних споруд в смт.Олександрівка по вул.Западній. буд.4 Овідіопольського району Одеської області. Також, згідно інформації Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області № 10489 від 14.06.2012 року, договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] від 14.05.1974 року, на який також посилається позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, нотаріальною конторою не посвідчувався (а.с. 121). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору являються вимоги позивача про визнання договору довічного утримання від 18 травня 1995 року недійсним. Позивач вважає себе власником спірного будинку, який належить за договором довічного утримання 18 травня 1995 року відповідачу [PERSON]. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсним угоди, стороною в яких така особа не є. тобто з застосуванням правового механізму, встановленого ст.755 ЦК України, незалежного від того чи відповідає така угода закону. Захист прав такої особи можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову, якщо є підстави, встановлені ст.388 ЦК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд вирішує спір на підставі наданих доказів відповідно до вимог ст.212 ЦПК України. Таким чином позивачем ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні не наведено обставин, які породжують передбачені ст.ст.203. 215. 230 ЦК України підстав для визнання договору довічного утримання від 18 травня 1995 року недійсним та визнання права власності на житловий будинок, тому в задоволені його позову необхідно відмовити. Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обгрунтованим, суд обгрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: dismissed