Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-24 00:00:00

Прокурор м. Сєвєродонецька в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, треті особи приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 вересня 2012 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу між [PERSON], який діяв як покупець, та [PERSON], яка діяла нібито від свого імені та імені своїх малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Предметом купівлі-продажу вищезазначеного договору була квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до відомостей КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації» вищезазначена квартира на момент посвідчення договору купівлі-продажу 15.09.2012 року належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № 34 від 12 березня 2008 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськради, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках по 1/3 частці кожному. Однак, в процесі проведення прокурорської перевірки за скаргою [PERSON] було встановлено, що [PERSON] померла 04 вересня 2012 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 04 вересня 2012 року та інформацією Сєвєродонецького міського відділу Управління державної міграційної служби України в Луганській області, викладеній у листі від 04.10.2012 року за № 29/495. Таким чином, [PERSON] не могла підписувати договір купівлі-продажу квартири, оскільки на момент його укладання була мертвою. Таким чином, оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає положенням ст. 203 ЦК України, оскільки [PERSON] на момент його укладання була мертвою і не могла діяти ані від свого імені (висловлюючи своє волевиявлення), ані від імені своїх неповнолітніх дітей. Звідси слідує, що договір від імені [PERSON] підписаний не нею, а іншою особою, яка не мала жодних прав на підписання такого договору. З огляду на зазначене вищевказаний договір купівлі-продажу має бути визнаний судом недійсним. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 15.09.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 976. В судовому засіданні прокурор Першина В.В. позовні вимоги підтримала, обставини, викладені у позовній заяві на підтвердження своїх позовних вимог, підтвердила, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, до суду подав письмову заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] також проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала. Країни.З В судовому засіданні третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим кодексом та іншими Законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу. Так, статтею 121 Конституції України та ст. 361 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено обовязок захисту та представництво громадянина в суді. Суд визнає правомочним представництво прокуратури в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], адже вони через недосягнення повноліття, не можуть самостійно захистити свої порушені чи оспорюванні права або реалізувати процесуальні повноваження. Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 34, виданим 12 березня 2008 року Управлінням житлово-комунального господарства міськради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 35394093, виданим 05.09.2012 року КП «Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 березня 2008 року, належить [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка, [PERSON] 1/3 частка. Згідно з копією свідоцтва про народження серії 1-ЕД № 025439, виданого 29 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, 14 серпня 2000 року народився [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 611, батьком якого записаний [PERSON], а матірю [PERSON]. Згідно з копією свідоцтва про народження серії 1-ЕД № 212110, виданого 05 серпня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, 29 липня 2002 року народився [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис № 513, батьком якого записаний [PERSON], а матірю [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON] та [PERSON], які є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та їм належить право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину однією стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 976, [PERSON], яка діє як законний представник малолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON], передала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у власність [PERSON]. Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 976, предметом договору є квартира № 104, розташована в будинку за номером 59 по проспекту Гвардійському в місті Сєвєродонецьк Луганської області. Згідно з копією витягу з Державного реєстру правочинів № 11840954 від 15.09.2012 року, договір купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2012 року, зареєстрований як правочин за № 5203593. Відчужувачами є [PERSON], [PERSON], [PERSON], а набувачем є [PERSON]. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії І-ЕД № 344863, виданого 04 вересня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, [PERSON] померла 02 вересня 2012 року у віці 29 років, про що зроблено актовий запис № 1008. З викладеного вище вбачається, що договір купівлі-продажу квартири № 104, яка знаходиться за адресою: м. Сєвєродонецьк, проспект Гвардійський, будинок 59, від 15 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 976, укладено [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON], вже після її смерті, яка сталася 02 вересня 2012 року. Отже, договір-купівлі продажу вищевказаної квартири вчинений у формі, передбаченій діючим цивільним законодавством, однак, на думку суду, вочевидь вчинений особою, яка не мала права на вчинення таких дій. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] при посвідченні договору купівлі-продажу квартири, у порушення вимог ст.ст. 43, 45 Закону України «Про нотаріат», припустилася грубої помилки і не встановивши особи учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, та не перевіривши справжність їх підписів, посвідчила договір. Виходячи з вищевикладеного, оскільки оспорюваний правочин є однією з форм недійсності правочину, а його недійсність може бути визнана лише за рішенням суду, суд вважає за необхідне визнати договір купівлі-продажу квартири № 104, розташованої в будинку за номером 59 по проспекту Гвардійському в місті Сєвєродонецьк Луганської області, від 15 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 976, укладений між [PERSON], яка діяла як законний представник малолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON], та [PERSON] недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 107 гривень 30 копійок.

Outcome: approved