Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-19 00:00:00

В січні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, в якому просив стягнути за рахунок державного бюджету на його користь 200 000 гривень моральної шкоди, завданої йому незаконними діями працівників Голосіївського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві. Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що з 21.09.2004 року по 26.04.2005 року він незаконно перебував під вартою, з 26.04.2005 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд, а 04.12.2007 року кримінальна справа відносно нього була закрита, про що його було повідомлено тільки 01.11.2010 року. Вважає, що незаконні дії Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, погіршення відносин з оточуючими його громадянами, що завдає йому постійних моральних страждань. Він неодноразово звертався до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві з питання відшкодуванням завданої моральної шкоди, але йому було відмовлено. Ухвалами Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2012 року було замінено первісного відповідача по справі належним відповідачем Державною казначейською службою України; до участі в справі в якості співвідповідача залучено Голосіївське районне управління Головного управління МВС України в місті Києві, а в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, прокуратуру Голосіївського району м. Києва, допущено до участі в справі прокуратуру Козелецького району. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2012 року було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідачів прокуратуру Голосіївського району м. Києва - на прокуратуру міста Києва. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 липня 2012 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] 80 000 моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Частково задовольняючи позов про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] має право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями прокуратури, і що він звернувся за таким відшкодуванням відповідно до ст. 1176 ЦК України та Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Оскільки при визначенні розміру морального відшкодування суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості, суд визначив розмір моральної шкоди в сумі 80 000 грн. Відносно вимог, які стосуються адміністративного затримання позивача та адміністративного арешту, суд зазначив, що дана обставина не може враховуватись при визначенні суми моральної шкоди, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, що за обставин та в період, вказаний в позові, позивач піддавався адміністративному арешту. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду змінити та стягнути на його користь моральну шкоду в сумі 200 000 гривень. Доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться до того, що рішення суду є незаконним, ухваленим при неповному зясуванні обставин, що мають істотне значення для справи. Апелянт вважає, що місцевий суд не дав правової оцінки доказу - листу прокурора Голосіївського району м. Києва від 29.06.2005 року, в звязку з чим неправильно визначив період його перебування під вартою. Також суд не взяв до уваги рішення Верховного Суду України по аналогічній справі, яке було приєднано до матеріалів справи, а тому невірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди. В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON], посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповно зясованих обставинах справи. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в Державній казначейській службі України відкрито рахунки з обліку коштів Державного бюджету, де платником чи одержувачем за такими рахунками є Державний бюджет, а не орган Державної казначейської служби України, тоді як рішенням суду кошти стягнуті не з такого рахунку, а з окремої юридичної особи Державної казначейської служби України. Також, на думку апелянта, в позові взагалі слід було відмовити, оскільки право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаних органів, тоді як ні дії органу досудового слідства ні дії Державної казначейської служби України відносно позивача незаконними не визнавалися. Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував належним чином визначення розміру завданої моральної шкоди позивачу саме в розмірі 80 000 гривень. Співвідповідач Голосіївське районне управління Головного управління МВС України в місті Києві в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що Голосіївське РУ ГУ МВС у м. Києві є органом дізнання, а представник органу досудового слідства, яким є Головне управління слідчого управління МВС України в м. Києві, не був залучений до участі в справі в якості відповідача. Також, на думку апелянта, органи прокуратури повинні бути відповідачами по даній справі, а не третіми особами без самостійних вимог, оскільки вони здійснюють нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство. Також апелянт вказує, що [PERSON] написав явку з повинною, визнавав свою вину повністю, тобто фактично перешкоджав зясуванню істини шляхом само обмови, а тому відповідно до ч.4 ст. 1176 ЦПК України не має права на відшкодування. Прокурор Козелецького району в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що судом не було враховано, що [PERSON] будь-яких слідчих дій та процесуальних документів, в тому числі і постанову про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, не оскаржував, до органів прокуратури та суду з приводу вчинення відносно нього неправомірних дій органами дізнання та досудового слідства не звертався, заходи дисциплінарного впливу до органів дізнання та досудового слідства, в провадженні яких перебувала кримінальна справа, не застосовувалися, що є підтвердженням законності їх дій. Встановлено, що в ході досудового слідства [PERSON] була написана явка з повинною, тобто позивач само обмовою перешкоджав зясуванню істини у справі і цим сприяв притягненню до кримінальної відповідальності, затриманню та застосуванню до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому не має права на відшкодування шкоди. Крім того, позивачем не надано достатніх обґрунтувань розміру заподіяної йому моральної шкоди, а судом не зазначено, з яких розрахунків він виходив при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди в розмірі саме 80 000 гривень. Заступник прокурора міста Києва в апеляційній скарзі ставить питання про зміну оскаржуваного судового рішення і визначення розміру відшкодування моральної шкоди у відповідності з вимогами закону. Апелянт зазначає, що позивачем не наведено у позові та не подано до суду доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди, обґрунтовували її розмір, та не надано розрахунків, з яких він виходив при його визначенні. Судом, на думку апелянта, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 80 000 гривень проігноровано вимоги п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року щодо засад розумності, виваженості та справедливості та щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури м. Києва [PERSON], перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що постановою про порушення кримінальної справи від 12.10.2004 року відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч.5 ст. 185 КК України (кр.справа № 01-4850 т.4 а.с.103). Відповідно до протоколу № А 000001* від 12.10.2004 року [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 115 КПК України (кр.справа № 01-4850 т.1 а.с.209). Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2004 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (кр.справа № 01-4850 т.1 а.с.276-277). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 квітня 2005 року запобіжний захід підсудному [PERSON] змінено з взяття під варту на підписку про невиїзд (кр.справа № 01-4850 т.3 а.с.311-315). Постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві від 04.12.2007 року кримінальну справу у відношенні громадянина [PERSON] за ст. 185 ч.5 КК України закрито на підставі ст.ст.6 п.2, 213, 130 КПК України через відсутність доказів причетності [PERSON] до вчинення інкримінованого злочину (кр.справа № 01-4850 т.4 а.с.228). Таким чином, [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 12.10.2004 року по 04.12.2007 року, тобто 3 роки 1 місяць 21 день. Відповідно до ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, рішеннями Європейського Суду від 8 червня 1976 року у справі „Енгель та інші проти Нідерландів та рішенням „Боцано проти Франції від 2 грудня 1986 року, які в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має право на відшкодування. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом ( ч.2 ст. 1176 ЦК України). Статтями 1, 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду передбачені випадки повного відшкодування такої шкоди незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в тому числі і шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 статті 2 цього Закону, а саме - недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Згідно зі ст. 3 названого Закону у наведених в ст. 1 випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Згідно з вимогами ч. ч. 4 і 5 ст. 4 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, ч. 2 ст. 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 13 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Таке розяснення міститься і в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди, однак при визначені розміру такої шкоди не навів розрахунку та переконливих мотивів, з яких розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити саме 80 000 грн. Як вже зазначено вище, [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням з 12.10.2004 року по 04.12.2007 року - 3 роки 1 місяць 21 день, тобто 37 місяців 21 день. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено 17 липня 2012 року, при обчисленні розміру моральної шкоди необхідно враховувати розмір мінімальної заробітної плати, який діяв на нас розгляду справи. Відповідно до Закону України „Про Державний бюджет України на 2012 рік мінімальна заробітна плата з 01 липня 2012 року становить 1102 грн. Виходячи із зазначених вище критеріїв, розмір моральної шкоди повинен становити: 1102 грн. х 37 місяців = 40 774 грн. Тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] повинен становити 41 00 грн., оскільки підстав для визначення шкоди у більшому розмірі не встановлено. При цьому апеляційний суд враховує, що в ході досудового слідства [PERSON] написав явку з повинною, при цьому відсутні будь-які дані про застосування щодо [PERSON] незаконних заходів з метою отримання явки з повинною та визнання ним вини у вчиненні злочину. Доводи апеляційної скарги [PERSON] не містять підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 200 000 грн. за період з 21 вересня 2004 року і по день розгляду справи судом. Як вбачається з матеріалів справи, з 21.09.2004 року [PERSON] було піддано адміністративному стягненню у вигляді арешту на 10 діб згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 22.09.2004 року, а згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2004 р. [PERSON] повторно було піддано адміністративному стягненню у вигляді арешту на 10 діб (а.с.4). Позивачем не надані докази на підтвердження того, що адміністративні стягнення у вигляді арешту постановами суду були застосовані до нього незаконно. Таким чином, [PERSON] перебував під кримінальним переслідуванням саме з 12.10.2004 року по 04.12.2007 року. Досудове слідство, як і кримінальне переслідування [PERSON] було припинено в момент винесення постанови про закриття справи, тобто 04 грудня 2007 року, позивачем не доведено обмеження його в правах після винесення постанови 04 грудня 2007 року. Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві та Прокурора Козелецького району в інтересах Державної казначейської служби України щодо недоведеності заподіяння моральної шкоди, щодо необхідності визнання дій посадових осіб неправомірними, щодо відсутності підстав для стягнення шкоди з Державної казначейської служби України, оскільки державу представляє Президент України, не дають підстав для відмови в стягненні моральної шкоди. Закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 ст.2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, а саме - недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, дає право на відшкодування цієї шкоди позивачу відповідно до викладених вище обставин та норм закону. Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України, Голосіївського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві, Прокурора Козелецького району в інтересах Державної казначейської служби України про те, що [PERSON] не має права на відшкодування шкоди відповідно до положень ч.4 ст.1176 ЦК України, оскільки він написав явку з повинною, визнавав свою вину повністю, тобто шляхом самообмови перешкоджав зясуванню істини у справі і сприяв притягненню його до кримінальної відповідальності, затриманню та застосуванню до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не можуть бути підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди. Чинним законодавством чітко регламентовані строки тримання під вартою, досудового слідства, досудового та судового розгляду справи, і відсутні докази того, що такий тривалий час перебування [PERSON] під кримінальним переслідуванням - 3 роки 1 місяць 21 день, повязаний саме з наявність його явки з повинною. Проте, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди апеляційним судом враховано наявність явки з повинною, про що зазначено вище. При визначенні порядку відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду належить враховувати таке. Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою (на час розгляду справи в суді першої інстанції). Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобовязаннями держави. Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України (далі БК України) в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України „Про Державний бюджет України. Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Згідно з Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 року встановлено, що Державна казначейська служба України є правонаступником прав та обов'язків Державного казначейства України урядового органу державного управління, що діяв у системі Міністерства фінансів України, тобто на день винесення рішення була створена Державна казначейська служба України. Враховуючи наведене, апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а резолютивна частина рішення підлягає викладенню в новій редакції: „Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 41 000 (сорок одну тисячу) грн..

Outcome: partial