Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-03 00:00:00

У липні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 26 жовтня 1999 року Відділом РАГСу Броварської міської ради Київської області зареєстровано розірвання шлюбу між ним і [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 306. 08 жовтня 1999 року, перебуваючи ще у шлюбі із [PERSON], він, його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] продали [PERSON] належну їм трьом на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно із договором купівлі-продажу від 08 жовтня 1999 року продаж цієї квартири вчинено за 20300 грн., з яких він отримав 8500 грн., оскільки ордер на квартиру був виданий на його імя, залишок коштів між собою поділили його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] 21 січня 2000 року він зареєстрував шлюб із [PERSON], яка на той і на даний час має у користуванні квартиру [ADDRESS]. Реєструвати його у цій квартирі відповідач [PERSON] категорично відмовилась, тому 30 серпня 2000 року він змушений був зареєструватися за адресою: село Світильня Броварського району Київської області, вулиця Шевченка, 14. Спільних дітей від шлюбу вони не мають. Із січня 2000 року, з моменту реєстрації шлюбу, по травень 2002 року він займався пошуком однокімнатної квартири. 05 червня 2002 року виключно за свої особисті кошти у розмірі 8500 грн. він придбав у [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4069. При укладенні даного договору [PERSON] присутньою не була, ніякої згоди на його укладання нотаріусу вона не давала, оскільки вказана квартира куплялася за його особисті кошти. 27 червня 2002 року зазначений договір купівлі-продажу квартири зареєстрований ним у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації. Як одноосібному власнику йому видали реєстраційне посвідчення про те, що квартира [ADDRESS] на праві приватної власності в цілому зареєстрована за ним, [PERSON], реєстраційний № 1-3122. 07 серпня 2002 року він зареєструвався за адресою цієї квартири та став проживати в ній, особисто ніс усі витрати по оплаті комунальних послуг. Протягом всього часу перебування у шлюбі близько 10 років [PERSON] жодних претензій щодо права власності на вказану квартиру не предявляла, оскільки забезпечена житлом квартирою № 53 у будинку № 2-А по вулиці Красовського у місті Броварах Київської області, яку умисно не приватизовувала. Увесь час, формально перебуваючи у шлюбі, вони фактично вели кожен окреме своє господарство. 20 червня 2012 року він подав до суду позов про розірвання їхнього шлюбу, оскільки [PERSON] заперечувала проти подання заяви про розірвання шлюбу до органів реєстрації актів цивільного стану. На початку червня 2012 року відповідач без його дозволу та відома змінила замки від вхідних дверей належної йому квартири [ADDRESS]. До квартири, де знаходилися його особисті речі та документи, не впускала. У звязку з цим, він змушений був звертатися до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області із відповідною заявою щодо протиправної поведінки [PERSON] Іншого житла на праві власності він не має, є людиною похилого віку. Отримати житло від держави чи придбати його в інший спосіб змоги не має. У п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Квартира [ADDRESS] придбана ним за його особисті кошти, отримані від продажу попередньої належної йому квартири [ADDRESS], тому спірна квартира вважається його особистою приватною власністю. Після зміни [PERSON] замків від вхідних дверей належної йому на праві приватної власності квартири він не зміг потрапити до неї, залишившись на вулиці. У звязку з чим отримав морально-психологічний стрес. Весь час знаходиться у пригніченому стані, стан його здоровя погіршився. Моральні страждання від неправомірних дій відповідача призводять його до відчаю та глибокої депресії, порушено душевний спокій, він не відчуває впевненості у завтрашньому дні. Через вказані дії відповідача він змушений був витрачати свій час на звернення до правоохоронних органів, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, [PERSON] у присутності свідків висловлює на його адресу різного роду погрози, що ще більше впливає на його психологічний стан здоровя. Заподіяну йому відповідачем [PERSON] моральну шкоду оцінює у 100000 грн. Просив визнати за ним, [PERSON], право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], виселити [PERSON] із цієї квартири, вселити його у дану квартиру та стягнути на його користь із відповідача на відшкодування моральної шкоди 100000 грн. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій зазначала, що 21 січня 2000 року вона уклала шлюб із [PERSON] Працювали вони на той час разом у Закритому акціонерному товаристві Броварський деревообробний комбінат. На її пропозицію [PERSON] переїхав проживати до неї у квартиру № 53, що знаходиться у будинку № 2-А по вулиці Красовського у місті Броварах Київської області, у якій на той час вона проживала із сином. Саме з цього часу вони стали проживати разом як чоловік та жінка, почали вести спільне господарство, спільно збирати грошові кошти, займатись спільними справами. Через два роки спільного проживання, приблизно у травні-червні 2002 року вони вирішили придбати квартиру [ADDRESS], так як її син підростав та йому необхідно було будувати своє особисте життя. За час спільного проживання із [PERSON] вони назбирали незначну суму грошових коштів. Попередній господар зазначеної квартири [PERSON] просив за неї кошти в розмірі 3500 доларів США. Для придбання вказаної вище квартири у них не вистачало коштів у сумі 2000 доларів США, які вони вирішили позичити у їхньої знайомої [PERSON] Отримавши цю суму позики та добавивши до неї різницю грошей, які вони заробили разом, 05 червня 2002 року вона і [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру № 58, що знаходиться у будинку № 1 по вулиці Олімпійській у місті Броварах Київської області, яку оформили на позивача. Протягом майже 12 років спільного проживання у цій квартирі вони за власні, спільно зароблені кошти зробили ремонт, придбали меблі, покращили вигляд квартири, оскільки на момент її придбання квартира була в занедбаному стані, що можуть підтвердити сусіди. Після того як позивач пішов від неї та почав проживати окремо, вона продовжувала приходити до спірної квартири, оскільки вважала її спільною сумісною власністю подружжя, придбаною за спільні кошти. 29 травня 2012 року, приїхавши до спірної квартири, вона виявила та зясувала, що її чоловік [PERSON] змінив замки у вхідних дверях квартири. У звязку з цим, 01 червня 2012 року звернулася з письмовою заявою до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області. Постановою від 05 червня 2012 року у порушенні кримінальної справи відмовлено, рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства щодо поділу спільної сумісного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Нормами ч. 1 ст. 24 КпШС України передбачено ряд випадків, коли майно, яке було одержано хоча і під час шлюбу, є власністю кожного з подружжя, зокрема одержане в дар або в порядку успадкування. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші (ч. 2 ст. 24 КпШС України). Оскільки квартира щодо якої виник спір придбана ними у шлюбі згідно із договором купівлі-продажу від 05 червня 2002 року, вона на підставі ст. ст. 22, 24 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя: її, [PERSON], і [PERSON] Дана квартира належить їм у рівних частках, кожен із них має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Аналогічні положення містилися і у Законі України Про власність, чинному на час укладення договору купівлі-продажу квартири. У ч. 1 ст. 63 СК України, чинному на час виникнення правовідносин щодо поділу майна, визначено, що дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Так як [PERSON] не визнає те, що квартира № 58, розташована у будинку № 1 по вулиці Олімпійській у місті Броварах Київської області, належить їм на праві спільної сумісної власності та вона, [PERSON], має такі ж самі рівні права на цю квартиру, що й позивач, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частку вказаної квартири. Просила визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві. У ході розгляду справи, посилаючись на те, що відповідач [PERSON], забравши всі свої речі та речі придбані ними за час шлюбу, виселилася із квартири [ADDRESS] та передала йому ключі від цієї квартири, куди він уже вселився, позовні вимоги зменшив. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та стягнути на його користь із відповідача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100000 грн. (а. с. 125). Зустрічний позов [PERSON] у суді не визнав, просив у його задоволенні відмовити, оскільки спірна квартира придбана виключно за належні йому особисто грошові кошти. Також пояснив, що доводи відповідача [PERSON] про те, що для купівлі цієї квартири залучались кошти в розмірі 2000 доларів США, позичені у її знайомої [PERSON], не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] у суді позов [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні повністю та задовольнити її зустрічні вимоги з підстав, викладених у зустрічному позові. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 08 жовтня 1999 року [PERSON], його колишня дружина [PERSON] та син [PERSON] продали за 20300 грн. належну їм на праві власності квартиру № 47, що знаходиться у будинку № 55 по вулиці Короленка у місті Броварах Київської області. Кошти від продажу цієї квартири розподілили наступним чином: [PERSON] забрав собі 8500 грн., решту коштів у рівних частинах по 5900 грн. поділили між собою [PERSON] та [PERSON] Останні, будучи допитаними у судовому засіданні як свідки, зазначені обставини підтвердили. 21 січня 2000 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Броварської міської ради Київської області, актовий запис № 10. Після реєстрації шлюбу вони стали проживати у [INFO], наймачем якої була відповідач [PERSON] У цій квартирі остання зареєстрована по даний час, що підтверджується копією паспорта відповідача. 05 червня 2002 року згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4069, позивач [PERSON] купив у [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 8500 грн., які продавець прийняв готівкою в процесі оформлення цього договору після узгодження його тексту. 27 червня 2002 року Броварським міжміським бюро технічної інвентаризації право власності на вказану вище квартиру зареєстровано за позивачем [PERSON] Із витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2012 року видно, що позивач [PERSON] є одноосібним власником спірної квартири. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України м айно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічне положення закону було закріплене й у ст. 22 КпШС України, який був чинним на час придбання [PERSON] спірної квартири. Разом з тим, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, є приватною власністю чоловіка (дружини). У ч. 7 ст. 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11 розяснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України к ожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Заявляючи вимоги про визнання придбаної 05 червня 2002 року квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю, [PERSON] вказував на те, що дана квартира хоча і придбана ним під час перебування у шлюбі із [PERSON], вона є його особистою приватною власністю, оскільки придбана виключно за його особисті кошти в розмірі 8500 грн., одержані ним від продажу іншої квартири. При купівлі цієї квартири відповідач присутньою не була, будь-якої згоди на її придбання не давала у звязку з тим, що квартира куплялася за його особисті кошти. Даного факту [PERSON] не заперечувала протягом усього часу їхнього перебування у шлюбі. Заперечуючи проти цих позовних вимог відповідач [PERSON] у суді пояснила, що для придбання спірної квартири за 3500 доларів США крім спільних коштів подружжя залучалися ще кошти в сумі 2000 доларів США, отримані у позику у її знайомої [PERSON] При укладанні договору купівлі-продажу квартири присутньою вона не була, оскільки знаходилася у лікарні в період з 28 травня по 18 червня 2002 року. З приводу позики коштів у сумі 2000 доларів США відповідач [PERSON] у суді дала суперечливі один одному пояснення. Спочатку пояснювала, що вказану суму коштів вона позичала особисто у [PERSON], яку перед лікуванням передала [PERSON] Пізніше пояснила, що зазначену суму коштів позивачу передавав чоловік свідка [PERSON], принісши гроші йому (позивачу) на роботу, так як вони разом працювали. Факт отримання [PERSON] у жовтні 1999 року коштів у розмірі 8500 грн. від продажу спільної квартири у суді підтвердили свідки [PERSON], колишня дружина позивача, та його син [PERSON] Останній у суді також показав, що допомагав батькові протягом двох років у пошуках квартири. Був присутнім і при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, яку його батько [PERSON] купив виключно за свої особисті кошти. Будь-якої суми грошей [PERSON] не добавляла, при укладанні договору купівлі-продажу квартири присутньою не була, обставини його укладання їй невідомі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що влітку 2002 року відповідач [PERSON] попросила у неї позичити 2000 доларів США для купівлі квартири. Цю суму коштів позивачу [PERSON] передавав її чоловік на роботі, оскільки вони разом працювали. Будь-якої розписки про отримання грошей не вимагала. Вказана сума коштів частинами протягом року була повернута. Про обставини придбання спірної квартири, зокрема за яку суму, вона нічого не знає. Про факт перебування відповідача [PERSON] у травні-червні 2002 року на лікуванні їй теж нічого не відомо. Крім цього випадку, коштів із чоловіком вони нікому більше не позичали. Обставини позики і факт передачі 2000 доларів США позивач [PERSON] у суді категорично заперечував. Відповідно до ст. 57 ЦПК України д оказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. У ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із вимогами ст. 46 ЦК Української РСР, ст. 1051 ЦК України рішення суду щодо договору позики не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі дійсно були передані чи одержані. У звязку з наведеним, показання свідка [PERSON] щодо позики сторонам у справі грошей у сумі 2000 доларів США в сукупності із поясненнями відповідача [PERSON] суд оцінює критично. Інших доказів, крім тих, що для придбання спірної квартири залучалися лише кошти належні особисто позивачу [PERSON], судом не здобуто. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS], хоча і придбана під час перебування сторін у шлюбі, є особистою приватною власністю позивача [PERSON], оскільки придбана за кошти, які належали йому особисто. Цих висновків суду не спростовують і показання свідків зі сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За наведених вище обставин, зустрічний позов відповідача [PERSON] щодо визнання за нею права власності на ? частку зазначеної квартири задоволенню не підлягає. З постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 16 жовтня 2012 року вбачається, що після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами законної сили, відповідач [PERSON] вивезла із спірної квартири холодильник, пилосос, пральну машину, прасувальну дошку, швейну машинку, мікрохвильову піч, постільну білизну, посуд, ікони та хрест, вважаючи ці речі її особистою приватною власністю, які належали їй до одруження або були придбані нею та подаровані їй рідними і близькими людьми (а. с. 109). У ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Що стосується вимог [PERSON] щодо відшкодування йому моральної шкоди завданої протиправними діями [PERSON], то у цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки свого підтвердження в суді не знайшов. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial