Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-04 00:00:00

17 травня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що подружжя не знайшли спільного взаєморозуміння в силу психологічної несумісності характерів, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, пояснивши, що чоловік не займався матеріальним утриманням сім»ї, вживав спиртними напоями, допускав фізичні образи, через що виникали сварки і негативно впливали на дитину, тому з березня 2012 року вони проживають окремо, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, в кожного свій бюджет. Відповідач позов визнав частково. Суду пояснив, що згоден на розірвання шлюбу, але не погоджується з твердженнями позивачки про те, що він займався рукоприкладством, допускав фізичні образи по відношенню до неї, зловживав спиртними напоями. Вважає, що причиною розірвання шлюбу є сварки, які виникали в сім"ї із-за того, що він отримує малу заробітну плату і в повній мірі не забезпечує матеріальних потреб сім"ї, а також систематичне вживання ним такого алкогольного напою, як пива, яке він вживав для зняття нервового напруження. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції, Київської області, Україна, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25 вересня 2010 року, актовий запис № 132. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Від шлюбу в них народився син - [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, і який залишається проживати разом з позивачкою. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.І ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що сім"я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб, Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно заяви позивачки після розірвання шлюбу вона бажає надалі іменуватися прізвищем [PERSON]. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved