Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-03 00:00:00

[PERSON] 15 січня 2013 р. звернулася до суду із позовом, який вона доповнила 28 січня того ж року, в обґрунтування якого посилається, що 1 березня 2012 року між нею та відповідачем було укладено строковий трудовий договір до 10 липня 2012 року та на час дії Об'єднаного комітету органів самоорганізації населення для виконання роботи у якості бухгалтера - касира на термін знаходження на лікарняному, відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами штатного бухгалтера-касира [PERSON] Після 10 липня 2012 року вона продовжувала працювати, тому строковий договір перетворився на договір з невизначеним терміном. [PERSON] вийшла на роботу 3 грудня 2012 року, а вона була звільнена 17 грудня 2012 року за п.2 ст.36 КЗпП України без працевлаштування під час вагітності. Тому вимагає скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 2 384 грн. 48 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. і судові витрати у розмірі 1 300 грн. У судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги. Представник Об'єднаного комітету органів самоорганізації населення м. Алчевська Грязнова Л.Л., третя особа [PERSON] позов не визнали і вважають що [PERSON], яка працювала на умовах строкового договору, була звільнена на законних підставах у зв'язку з тим, що штатний бухгалтер-касир [PERSON] вийшла на роботу. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідка, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Згідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року із змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів»при розгляді справ про звільнення за ч.2 ст.36 КЗпП України судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота, або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Докази, які надані до справи, свідчать про наступне. Згідно до трудового договору (а.с.4), наказів (а.с.49-50) сторони 1 березня 2012 року уклали угоду, відповідно до умов якої [PERSON] була прийнята строком на 1 день бухгалтером-касиром на час тарифної відпустки бухгалтера-касира [PERSON], а 2 березня 2012 року позивачка була прийнята на ту ж посаду на час її вагітності і пологів. Аналізуючи ці документи, правовідносини, які склалися між сторонами, суд вважає, що цей договір по суті є строковим і учасники процесу фактично цього не заперечують. Тому доводи позивачки про продовження дії трудового договору на невизначений строк є помилковими, оскільки із суті договору і фактичних обставин про прийняття її на роботу замість [PERSON] та повернення останньої на роботу відповідно до ч.2 ст.23, ч.2 ст.39-1 КЗпП України унеможливлюють переростання строкового договору на безстроковий. Згідно до наказу 53-к (а.с.10) у зв'язку із поверненням на роботу [PERSON] 3 грудня 2012 року (а.с.17-18) позивачка з 17 грудня 2012 року була звільнена з посади бухгалтера-касира на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Відповідно до листка непрацездатності, довідки (а.с.6-7) [PERSON], на час її звільнення, була вагітна і цей факт представник відповідача і третя особа також не заперечують. Тобто відповідач, звільняючи відповідачку з посади бухгалтера-касира, діяв з порушенням діючого трудового законодавства. Лише 2 січня 2013 року за ініціативою заступника міського голови м. Алчевська [PERSON] з метою врегулювання трудового спору було пропоноване позивачці два варіанти працевлаштування: 1) 0,5 ставки бухгалтера у громадській організації «Воїнів-інтернаціоналістів»; 2) ставка соціального робітника в КЗ «Терцентр» або стати на облік у Алчевський міський центр зайнятості. Свідок [PERSON] у судовому засіданні цей факт підтвердила. Ці варіанти були пропоновані вже після звільнення [PERSON] з посади бухгалтера-касира і були нею не прийняті у зв'язку зі зменшенням розміру її заробітної плати та за станом здоров'я. Таким чином відповідач не виконав свій обов'язок про працевлаштування позивачки, оскільки робота була запропонована не в день її звільнення або на передодні і не з'ясував про можливість виконання роботи на цих посадах. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] відповідно до довідки, яку представник відповідача надав у судовому засіданні, складає 1913 грн. 70 коп. Відповідно до п.8 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 із змінами «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»заробітна плата позивачки за два останніх місяці перед звільненням (жовтень-листопад 2012 р.) складає: 1895 грн. 37 + 1869 грн. 37 коп. = 3764 грн. 74 коп. Кількість робочих днів за ці два місяця складає 23 та 22 відповідно (23 дн.+22 дн. = 45 дн.). Середньодобова заробітна плата позивачки складає: 3764 грн. 74 коп. : 45 днів = 83 грн. 66 коп. Кількість робочих днів з 17 грудня по 31 грудня 2012 року складає 11 днів, а з 1 січня по 4 лютого 2013 року - 23 дні, а всього 34 дні. У зв'язку з чим середня заробітна, яку повинен сплатити відповідач позивачці, складає : 34 * 83 грн. 66 коп. = 2844 грн. 44 коп. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення позивачки під час вагітності, невизначеність соціального стану свого існування, порушення нормального життєвого ритму є безумовним фактом морального страждання, оскільки замість лікування [PERSON] вимушена була займатися відновленням своїх трудових прав. Цей факт є незаперечним і з чим погоджується суд. Але розмір вимог у 10 000 грн. є, на погляд суду, занадто великим. Відповідач є бюджетною організацією, фінансується Алчевською міською радою, кількість днів вимушеного прогулу складає 34 робочих дні, заступник міського голови [PERSON] намагалася вирішити трудовий конфлікт, тому суд не може не враховувати ці обставини, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тому суд вважає за необхідне розмір моральної шкоди стягнути відповідно до розміру середньої заробітної плати у сумі 1913 грн. 70 коп. Відповідно до ч.3 ст.79, ч.1 ст.84, ч.1 ст.88 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат, які спочатку несуть сторони і присуджуються з другої сторони у разі задоволення позову. Позивачка при цині позову 12 384 грн. 48 коп. сплатила відповідно до договору по надання правової допомоги (а.с. 35-38) адвокату 1300 грн., а позов задовольняється у розмірі 4 757 грн 14 коп. (2844 грн. 44 + 1913 грн. 70 коп.), тому судові витрати, згідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України, повинні стягуватися пропорційно до задоволених вимог, що складає 499 грн. 46 коп. від суми правової допомоги (4758 грн. 14 коп. * 1300 : 12 384 грн. 48 коп.). Всього підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки: 2844 грн. 44 коп. + 1913 грн. 70 коп. + 499 грн. 46 коп. = 5257 грн. 60 коп.

Outcome: partial