Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-04 00:00:00

У вересні 2012 р. [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що з 2001р. по 2006р. вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період сумісного проживання у сторін народився син: [PERSON], [INFO]. Зазначала, що в період перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, останній на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2002р. придбав квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформив на своє ім'я. 28.01.2006р. шлюб між ними був зареєстрований. Під час шлюбу вони з відповідачем за спільні кошти придбали на підставі договору купівлі-продажу двокімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на ім'я відповідача, автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований на праві власності за відповідачем, а також майно: телевізор »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютер вартістю 3000,00грн.; холодильник «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; пральну машину »вартістю 4000,00 грн.; телевізор » вартістю 2000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; шафу-купе вартістю 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилосос «PHILIPS»вартістю 1000,00 грн.; стіл кухонний вартістю 2500,00грн. Рішенням Малиновського районного суду від 08.08.2012р. шлюб між сторонами було розірвано. Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх спільною сумісною власністю, позивачка з урахуванням інтересів неповнолітнього сина просила суд визнати факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 25000,00 грн., провести поділ спільного майна подружжя, виділив їй у власність телевізор »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютер вартістю 3000,00 грн.; холодильник «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; пральну машину »вартістю 4000,00 грн. та звільнити її від сплати судового збору. Крім того, просила суд визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/3 частину квартири [ADDRESS], на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та виділити відповідачу у власність телевізор »вартістю 2000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; шафу-купе вартістю 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилосос LIPS»вартістю 1000,00 грн. та стіл кухонний вартістю 2500,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав факт проживання з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], не заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 25000,00 грн. та виділу позивачці у власність майна, а саме: телевізора »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютера вартістю 3000,00 грн.; холодильника «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; дивана вартістю 4000,00 грн.; пральної машини «BOSCH»вартістю 4000,00 грн., а також не заперечував проти виділу йому автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], телевізора »вартістю 2000,00 грн.; дивана вартістю 4000,00 грн.; шафи-купе вартістю 8000,00 грн.; комплекту меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилососу »вартістю 1000,00 грн. та столу кухонного вартістю 2500,00 грн. Позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власністю подружжя, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири та визнання права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], відповідач не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю. Що стосується квартири [ADDRESS], то дана квартира придбана в період шлюбу і належить їм з позивачкою в рівних частках, тому остання має право тільки на 1/2 частину вказаної квартири. В обґрунтування своїх заперечень, відповідач зазначав, що до покупки квартири [ADDRESS], вони з позивачкою з 2001р. по 2002р. проживали в комунальній квартирі по [ADDRESS] де йому на праві власності належала кімната. Крім того, йому також на праві власності належав автомобіль марки ВАЗ 2107. Вказане вище майно відповідач вважає своєю особистою власністю, оскільки придбав його ще до зустрічі з позивачкою. Після того, як позивачка завагітніла, відповідач продав кімнату в комунальній квартирі за 9000,00 доларів США та автомобіль ВАЗ 2107 і в 2002р. придбав на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2002р. за 11000,00 доларів США квартиру [ADDRESS], доклавши власні 1000,00 доларів США. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти того, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти відповідача, які він отримав від продажу кімнати в комунальній квартирі по [ADDRESS] та автомобіля ВАЗ 2107, які належали йому на праві власності. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.22 КпШС, Законом України «Про власність»та главою 8 Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Судом встановлено, що сторони до реєстрації шлюбу, а саме з 2001р. по 28.01.2006р. проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вказаний факт відповідач не заперечує. З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2006р. першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси між сторонами, був зареєстрований шлюб, актовий запис №36. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08.08.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON], був розірваний (а.с.10). Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с. 11). Встановлено, що перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах відповідач придбав на своє ім'я квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.04.2002р. (а.с.19). Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбане майно: квартира [ADDRESS], автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], телевізор UNG»- 1500,00 грн.; комп'ютер - 3000,00грн.; холодильник «Атлант»- 4000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; пральна машина »- 4000,00 грн.; телевізор »- 2000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; шафа-купе - 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилосос »- 1000,00 грн.; стіл кухонний - 2500,00грн. Вказане майно є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу відповідно до вимог ч.1 ст.71 СК України. Право власності на квартиру [ADDRESS] та на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] було оформлено на відповідача, що підтверджувалося договором купівлі-продажу від 15.10.2010р.(а.с.18) та свідоцтвом про реєстрацію серії ВНС 086340 (а.с.22). У судовому засіданні сторони не заперечували, що майно, яке придбане у період шлюбу є їх спільною сумісною власністю та погодилися з ринковою вартістю квартири [ADDRESS], яка складає 500000,00 грн., автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], яка складає 50000,00грн. та іншого вищезазначеного майна (а.с.62). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Так як сторони не заперечували факт того, що квартира [ADDRESS], автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], телевізор »- 1500,00 грн.; комп'ютер - 3000,00грн.; холодильник «Атлант»- 4000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; пральна машина »- 4000,00 грн.; телевізор UNG»- 2000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; шафа-купе - 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилосос «PHILIPS»- 1000,00 грн.; стіл кухонний - 2500,00грн. є їх спільною сумісною власністю, то відповідно до 61 ЦПК України дані обставини, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 60, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається відповідно до вимог статті ч. 4ст. 71 СК України лише за його згодою. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997р.в., р.н. [NUMBER] в сумі 25000,00 грн. та виділу позивачці у власність телевізора »- 1500,00 грн.; комп'ютера - 3000,00грн.; холодильника «Атлант»- 4000,00 грн.; дивана - 4000,00 грн.; пральної машини »- 4000,00 грн. є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі. Спірний автомобіль є неподільною річчю, зі слів відповідача знаходиться в його користуванні та розпорядженні, а тому він згоден сплатити позивачці грошову компенсацію за 1/2 частину спірного автомобіля в сумі 25000,00 грн., оскільки остання заявила такі вимоги. Крім того, відповідач погоджується з розділом майна, а саме: меблів та побутової техніки, який запропонувала позивачка та не заперечує проти виділу йому у власність телевізора »- 2000,00 грн.; дивана - 4000,00 грн.; шафи-купе - 8000,00 грн.; комплекту меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилососу PS»- 1000,00 грн. та кухонного столу - 2500,00грн. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню частково, та за позивачкою слід визнати право власності тільки на 1/2 частину спірної квартири, оскільки вона придбана сторонами у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і частки подружжя у праві власності є рівними. Що стосується вимог в частини встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., то суд прийшов до висновку, що дані вимоги підлягають задоволенню частково. Встановлення вказаного факту необхідно позивачці для визнання квартири [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири. Суд вважає, що встановленню підлягає тільки факт сумісного проживання сторін за період з 1.01.2004р. по 28.01.2006р., оскільки норми ст.74 СК України, якими передбачено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набули чинності тільки з 01 січня 2004р. і зворотньої сили не мають. Тому на майно, яке придбано до 01.01.2004р. не поширюються норми ст.74 СК України. При цьому, за думкою суду встановлення вказаного факту не має будь-якого правового значення, оскільки від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS], так як дана квартира не є об'єктом спільної сумісної власністю сторін, а тому позовні вимоги в частині визнання зазначеної квартири об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, задоволенню не підлягають, з наступних підстав. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004р. Оскільки квартира [ADDRESS] придбана на підставі договору купівлі -продажу від 22.04.2002р., то до даних правовідносин не застосовуються норми ст.74 СК України, оскільки він набув чинності 01.01.2004р. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського(фермерського) господарство не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1ст.17,ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 постанови Пленуми верховного Суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004р., вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають у момент його придбання, тому правовий режим майна (будинку) придбаного у 2002р., і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК, який набув чинності з 01 січня 2004р. Згідно з вимогами частин 1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991р. (чинного на час виникнення спірних відносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з ч.2 ст.3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. При цьому за змістом ч. 4 ст.368 ЦК для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певно майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти. Тому позивач повинна була довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь її участі у придбанні спірного майна. Однак матеріали справи не містять доказів щодо участі позивачки у набутті квартири [ADDRESS]. За таких обставин позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково. Позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а також на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів, власником вказаного майна є відповідач, і за ним не потрібно повторно визнавати право власності. Крім того, дані вимоги не відповідають засобам захисту, передбачених ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі становить 3219,00 грн., з яких позивачкою сплачено 429,20грн. за вимоги матеріального характеру, 107,30грн. за вимогами про встановлення факту, 107,30грн. в рахунок забезпечення позову, які слід стягнути з відповідача на її користь. Різниця судового збору в сумі 2485,10 грн., яка не була сплачена позивачкою, повинна бути стягнути з відповідача на користь держави. Оскільки позовні вимоги позивачки задоволенні часткового і їй відмовлено в задоволенні частині позовних вимог, то з неї слід стягнути на користь держави судовій збір в сумі 304,70грн.

Outcome: partial