Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи його тим, що наказом (розпорядженням) N2969/00 від 24.12.2012 року про припинення трудового договору (контракту) вона була звільнена із займаної посади з 24.12.2012 року на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, тобто, на підставі, передбаченій контрактом №141 від 07.08.2000 року та умовами додаткової угоди до контракту №450 (п.18г - внесення недостовірних даних щодо обліку пасажирів та комплектів постільної білизни в бланк ЛУ-72/УЗ від 11.02.2004 року). Передумовою для винесення вказаного наказу були обставини при яких вона не вчиняла жодних умисних дій, направлених на порушення умов контракту та додаткової угоди, тому просить суд визнати незаконним і скасувати наказ (розпорядження) № 2969/ос від 24.12.2012 року про її звільнення із займаної посади провідника пасажирських вагонів Київського резерву провідників пасажирських вагонів (цех 1) Вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський Державного територіально - галузевого об'єднання «Південно - Західна залізниця» з 24.12.2012 року на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.02.2012 року по день ухвалення судового рішення та 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. При вирішені справи допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу - в межах суми платежу за один місяць. В судовому засіданні позивач та її представник уточнили позовні вимоги в частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8829,40 грн., з врахуванням уточнених позовних вимог просять суд позов задовольнити, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення де зазначив, що 24.12.2012 наказом №2969/ос позивача звільнено з роботи на підставі п.8 ст.36 КЗпП України - з підстав передбачених контрактом, а саме п.18"г" Додаткової угоди, після встановлення факту внесення недостовірних даних щодо обліку пасажирів та комплектів постільної білизни в бланк ЛУ-72/УЗ. Підставою для звільнення [PERSON] став акт ревізії від 30.11.2012 року "Г"№006956 складений працівниками Інспекції контролю обслуговування пасажирів на вокзалах і поїздах Укрзалізниці та бланк обліку населеності і витрат постільної білизни ЛУ-72/УЗ від 30.1 1.2012 №АА 201291. У акті перевірки зазначено, що 30.11.2012 при перевірці у вагоні №5 поїзда №2 сполученням Київ-Москва, провідником якого була [PERSON], виявлено чотирьох безквиткових пасажирів яким ревізорами оформлено проїзд та виписано квитанції ГУ-57. Також з'ясувалось, що після оформлення проїзду та виписки квитанцій ГУ-57 чотирьом пасажирам, провідник [PERSON] не внесла кількість та номери квитанцій в бланк обліку населеності і витрат постільної білизни форми ЛУ-72, чим порушила вимоги посадової інструкції, а саме: п.8.12., за яким провідник "веде облік заселеності вагонів по встановленій формі бланку ЛУ-72 та своєчасно передає інформацію начальнику поїзда про наявність вільних місць та місць, що звільняються у вагоні"; п.12.13., за яким провідник несе відповідальність за несвоєчасне заповнення бланків форми ЛУ-72; п.12.14., за яким провідник несе відповідальність за невірне або несвоєчасне надавання відомостей про вільні місця у вагоні та місця що звільняються. За результатами наради, керівництвом Вагонної дільниці прийняло рішення про розірвання контракту з [PERSON] за п.8 ст.36 КЗпП України - з підстав передбачених контрактом а саме, п.18"г" Додаткової угоди, після встановлення факту внесення недостовірних даних щодо обліку пасажирів та комплектів постільної білизни в бланк ЛУ-72/УЗ. Тобто роботодавець мав право звільнити працівника, а тому у задоволені позову просить суд відмовити. Третя особа у справі начальник вагонної дільниці станції «Київ-Пасажирський» [PERSON] будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, тому суд зі згоди сторін у справі розглянув справу без його участі. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що позивач тривалий час, а саме з 14.08.1995 року працювала на посаді провідника пасажирських вагонів. 07.08.2000 року з позивачем був переукладений трудовий контракт ( наказ № 141), згідно якого вона займала посаду провідника пасажирського вагона Київського резерву провідників пасажирських вагонів (цех 1). 11.02.2004 року між позивачем та відповідачем була укладена додаткова угода до контракту № 450, що повністю підтверджується копією трудової книжки та зазначеним контрактом і угодою ( а.с.8-9, 25-31). Виходячи із змісту наказу( розпорядження) № 2969/ос від 24.12.2012 року про припинення трудового договору ( контракту) позивача було звільнено згідно п.8 ст.36 КЗпП України на підставі, передбаченій контрактом №141 від 07.08.2000 року та умовами додаткової угоди до контракту №450, а саме порушення п. 18 г - внесення недостовірних даних щодо обліку пасажирів та комплектів постільної білизни в бланк ЛУ-72/УЗ від 11.02.2004 року ( а.с.6). Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату. Частиною 3 статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін ( в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. У відповідності до п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з підстав, передбачених контрактом. Відповідно до розяснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що вирішуючи спори про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.8 ст.36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. По справі встановлено, що 30.11.2012 року позивач виконувала обов'язки провідника вагону №5 пасажирського поїзда № 1 сполученням «Київ-Москва», який слідував до ст. м. Москва без зупинок і був відправлений 20 годин 12 хвилин. Після відправлення, приблизно о 22.00 годині, у вагон №5 начальник поїзда [PERSON] здійснив підсадку двох пасажирів і повідомив, що вони будуть слідувати до ст. Москва. [PERSON], як начальник зазначеного поїзда, вправі здійснювати таку посадку безбілетних пасажирів, оформлення проїзду та відповідних доплат у відповідності до інструкції і «Правил перевезень пасажирів, багажу та пошти залізничним транспортом» які затвердженні Постановою КМУ України від 30.05.2007 року. Відразу після цього була здійснена вимушена зупинка поїзда із-за смертельного травмування людини. Позивач та начальник поїзда приймали участь у проведені певних дій, повязаних з зупинкою поїзда, що підтверджується матеріалами справи і не заперечується стороною відповідача. При вказаних обставинах [PERSON] не встиг виписати квитанції на проїзд зазначеним безбілетним пасажирам, не надав їх провіднику для внесення в звітність, які позивач в послідуючому мала внести в бланк форми ЛУ 72/УЗ населеності поїзда та розхід постільної білизни. В результаті смертельного травмування людини поїзд простояв без руху деякий час, а після відправлення розпочалась ревізія, яка тривала до 24 години. Відразу після проведеної ревізії у вагоні № 5 безбілетні пасажири перейшли у штабний вагон, де їм були виписані проїзні квитанції і вони там залишились до кінця поїздки, чим позивач була позбавлена можливості та права внесення їх в бланк форми ЛУ 72/УЗ. В результаті ревізії було складено акт на начальника поїзда [PERSON] про те, що він провозив чотирьох безбілетних пасажирів, які спочатку були розміщені у вагоні № 5, а потім переміщені до штабного вагону начальника поїзда. Дані обставини повністю підтверджені письмовими поясненнями позивача ( а.с.43, 58), витягом протоколу засідання профспілкового комітету № 42 від 13.12.2012 року ( а.с.17-19), копією акту ревізії та бланку обліку форми ЛУ-72/УЗ ( а.с.44-46), копією письмового пояснення [PERSON] (а.с. 67). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наведене суд не вбачає умислу позивача та вчинення нею будь-яких умисних дій, направлених на порушення умов контракту та додаткової угоди, що повністю доведено стороною позивача у судовому засіданні, тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) № 2969/ос від 24.12.2012 року щодо звільнення [PERSON] із займаної посади провідника пасажирських вагонів та поновлення її на роботі підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦПК України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У відповідності до ч. 2 ст. 235 ЦПК України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому суд враховує п.21 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, що при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Згідно довідки, наданою відповідачем ( а.с.48) середня заробітна плата позивача складає 3702,65 грн., а середньоденний заробіток становить 142,41 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Виходячи із зазначеної довідки суд погоджується з уточненими позовними вимогами позивача в частині суми стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.12.2012 року по 6.03.2013 року включно в сумі 8829,40 грн. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України п.п. 2-4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. При вирішені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд враховує вимоги ст. 237-1 КЗпП України, розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами та доповненнями, вважає за можливе їх задовольнити частково враховуючи, що позивача звільнено незаконно у звязку з чим їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає, зокрема: у моральних переживаннях та душевних стражданнях у звязку із порушенням її законних прав, порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя. При визначені розміру, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступень моральних страждань позивача та при цьому виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 1000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial