Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-16 00:00:00

В лютому 2013 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею - [PERSON] , право власності на пральну машинку марки «LG», білого кольору модель WD - 10164 NР, мікрохвильову піч з грилем марки «LG», модель МН - [NUMBER] , телевізор «Rаіnfогd», модель ТVF - [NUMBER] , та виключити зазначене майно з акту опису й арешту № АО 0155 від 09.11.2012 року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що на виконанні Корабельного відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» заборгованості у розмірі 31 576, 09 грн. 09 листопада 2012 року у межах даного виконавчого провадження державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна № АО 0155, що не належить боржнику, а належить позивачу. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просила визнати за нею право власності на вказане майно та зняти з нього арешт. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - ПАТ КБ «Приват Банк», в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Відповідач - [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином в судове засідання не з`явився, заперечень, щодо задоволення позову до суду не надав. Третя особа - Корабельний ВДВС, свого представника в судове засідання не направили, проте надали до суду заяву в якій пояснили, що в ст.. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. А оскільки за змістом позову вирішується лише питання про визнання права власності, при цьому дії чи рішення органу ДВС не оскаржуються, тому Корабельний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції просить розглядати дану справу без їхньої участі та на підставі наявних в ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що на виконанні Корабельного відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з відповідача - [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» заборгованості у розмірі 31 576, 09 грн. 09 листопада 2012 року у межах даного виконавчого провадження державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна № АО 0155, а саме: пральна машинка марки «LG», білого кольору модель WD - 10164 NP, мікрохвильова піч з грилем марки «LG», модель МН - [NUMBER] , телевізор «Rainford», модель TVF - [NUMBER] . Зазначене майно було передано позивачу на відповідальне зберігання відповідно до Акту опису й арешту майна № АО 0155 від 09 листопада 2012 року. Так, квартира [ADDRESS] , до якої здійснив вхід державний виконавець належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу. Відповідач в даній квартирі зареєстрований, але з 2008 року в неї не проживає. Даний факт підтверджується актом про не проживання, складений та підписаний сусідами позивача, який було завірено директором КП ДЄЗ «Корабел» [PERSON] А. Пленум Верховного Суду України в абзаці 3 п. 16 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" роз`яснив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Стаття 392 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо за це право сперечається або не признається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і порушень його права. Відповідно до статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» - арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. При проведенні опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Згідно зі ст. 59 Закону України „Про виконавче провадження" - особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна із - під арешту. В судову засіданні встановлено, що зазначене майно, а саме: : пральна машинка марки «LG», білого кольору модель WD - 10164 NP, мікрохвильова піч з грилем марки «LG», модель МН - [NUMBER] , телевізор «Rainford», модель TVF - [NUMBER] , належать позивачу [PERSON] , що об`єктивно підтверджується оригіналами гарантійних талонів, які були оглянуті у судовому засіданні, із змісту яких вбачається, що зазначене майно було придбано саме позивачем. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача. Щодо стягнення судових витрат, суд вважає за можливе віднести їх на рахунок позивача, оскільки така вимога у позовній заяві останнім не заявлялася. Ухвалюючи рішення, суд виходив із загальних засад цивільного судочинства: справедливості, добросовісності та розумності, зазначених у ст. З Цивільного кодексу України.

Outcome: approved