Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-14 00:00:00

Позивач 15 листопада 2012 року звернувся до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2000 року він сплачує аліменти на користь колишньої дружини [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу). З моменту ухвалення вищевказаного рішення позивачем сумлінно сплачувалися аліменти. Позивач зазначив, що до 31.08.12р. аліменти позивачем сплачувалися через відділення Укрпошти та ПАТ КБ «Кредит-Дніпро», а з 01.09.12р. утримуються із заробітної плати за місцем роботи. У жовтні 2012 року Ленінським ВДВС було проведено перерахунок заборгованості за аліментами за весь період їх сплати, станом на 01.09.2012 року заборгованість складала 29 564,80 грн. Позивач зазначив, що останнім часом, а саме з жовтня 2012 року, стан його здоров'я суттєво погіршився, що призвело до тривалого лікування. Також вказав, що на його утриманні перебуває чотири непрацюючих члена родини, що істотно ускладнює його матеріальне становище. У зв'язку із чим, просив суд, звільнити його від сплати заборгованості по аліментам. Уточнивши свої позовні вимоги у судовому засіданні 25 лютого 2013 року, позивач зазначив, що постановою Жовтневого ВДВС вищевказану заборгованісь по аліментам було звернено на заробітну плату позивача. А 14.01.2013 року позивачем повністю погашено заборгованість по сплаті аліментів, наголосивши на тому, що частину грошових коштів йому довелось позичити. На підставі викладеного позивач просив суд, звільнити його від сплати заборгованості по аліментам у розмірі 29 564,80 грн.; стягнути із відповідачки на користь позивача суму погашеної заборгованості за аліментами у сумі 29 564,80 грн. та стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив позов задовольнити. Відповідачка в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Проти позову заперечував. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У своїх запереченнях наголосив на тому, що позивачем жодним чином не доведені обставини викладені у позові, які мають істотне значення для вирішення справи, а також, ним не зазначена норма матеріального права, згідно якої відповідачка повинна повернути позивачу сплачену ним суму заборгованості за аліментами. Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні, повний текст складено 20 березня 2013 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За змістом ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. На підставі виконавчого листа № 12-241/2000р. виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 30.11.2000 року, із позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], 09.05.2000 року, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 27.11.2000 року та до повноліття дитини на користь матері [PERSON] (а.с.4). Згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2012 року змінено розмір аліментів присуджених до стягнення з [PERSON] з 1/4 частини на 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) (а.с. 90-91). Постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 22.10.2012 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документу, а саме виконавчого листа № 12-241/2000р. виданого 27.11.2000 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська (а.с.11). Постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 02.11.2012 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника [PERSON] (а.с.37). За довідкою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції № 43 від 16.01.2013 року, заборгованість за виконавчим листом № 12-241/2000р. виданого 27.11.2000 року, - відсутня (а.с.29,35,94). 18 червня 2011 року позивач вдруге зареєстрував шлюб із [PERSON], від даного шлюбу 20 червня 2012 року народилась [PERSON] (а.с.36). Згідно виписки із амбулаторної картки позивача № 254 від 14.02.2013 року, він неодноразово звертався до дільничного терапевта та профільним спеціалістам за місцем проживання, спеціалістів інших медичних установ, проходив стаціонарне та амбулаторні курси лікування в різноманітних медичних та санаторних установах, але наявних або перенесених будь-яких тяжких хвороб у позивача не зазначено (а.с. 60-61). Відповідно до ст.197 Сімейного Кодексу України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. У відповідності до ст. 60 Цивільного кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів того, що заборгованість по аліментам виникла у нього внаслідок тяжкої хвороби або інших обставин, які мають істотне значення. Твердження позивача на скрутне матеріальне становище та хворобливий стан здоров'я нічим не підтверджуються, а посилання на ту обставину, що на його утриманні перебувають непрацездатні батьки та дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, жодним чином не впливають на обов'язок батька утримувати свою дитину. Таким чином, враховуючи сукупність вказаних обставин, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави звільнення [PERSON] від заборгованості по сплаті аліментів відсутні, а також, обставини щодо стягнення сплачених коштів в рахунок погашення заборгованості за аліментами із [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed