Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути борг за договором позики в сумі 4000 гривень та судові витрати, що складаються з витрат на юридичну допомогу в сумі 300 гривень та судового збору- 214,60 гривень, а всього 4514,60 гривень. В обгрунтування своїх вимог позивач вказував, що 05.01.2012 року уклав з відповідачем договір позики, за яким передав [PERSON] 4000 гривень, а відповідач зобовязався повернути позику за першою вимогою, про що написав письмову розписку. На його вимогу про повернення боргу відповідач грошові кошти не повернув та ухилятися від обовязку повернути борг. На момент звернення до суду з вказаним позовом гроші йому так і не повернуті. Тому на підставі ст.ст.526, 1046-1050 ЦК України вважає, що гроші повинні бути стягнуті в примусовому порядку. Крім того просить стягнути понесені у звязку із зверненням до суду судові витрати. Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити, стягнути вказану суму боргу та відшкодувати судові витрати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив стягнути суму заборгованості за договором позики- 4000 гривень, витрати на юридичну допомогу в сумі 300 гривень та витрати по сплаті судового збору- 214,60 гривень, а всього 4514,60 гривень. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, заяв про слухання справи у його відсутності не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 05 січня 2012 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики в усній формі, за умовами якого позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 4 000 гривень, які останній зобовязався повернути за першою вимогою. В забезпечення виконання умов договору позики відповідачем власноруч була складена розписка щодо отримання грошей, однак свої зобовязання у встановлений договором строк відповідач не виконав. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Обовязок позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором, передбачений в ст.1049 ЦК України. Таке ж правило містить ч.І ст. 530 ЦК України - якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 525 ЦК зазначає, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням наведеного суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі у розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків нядяння безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з зазначеною нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах встановлюється Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-У1 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Виходячи з аналізу змісту статей 84, 88 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Як вбачається з матеріалів справи, участі у справі особи, яка надає правову допомогу не було, квитанція № 152 від 22.05.2012р., що свідчить про оплату витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги не відповідає встановленим законом вимогам, а тому і підстави для задоволення такої позовної вимоги відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача сплачений останнім при подачі позову судовий збір у розмірі 214,60 гривень.

Outcome: partial