Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-09 00:00:00

16 грудня 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила: Визнати за нею право власності на: 2/3 частини незавершеного будівництвом (готовністю 80,90%) житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 2/3 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 2/3 частини автомобіля PEUGEOT 106, 1994 року випуску, державний номерний знак 06АС2398; 2/3 частини автомобіля OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на: 1/3 частину незавершеного будівництвом (готовністю 80,90%) житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 1/3 частину автомобіля PEUGEOT 106, 1994 року випуску, державний номерний знак 06АС2398; 1/3 частину автомобіля OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивачки декілька разів змінював позовні вимоги. В заяві від 28 березня 2012 року були зменшені та уточнені позовні вимоги. Представник позивачки просив: визнати за позивачкою право власності на: 2/3 частини незавершеного будівництвом (готовністю 80,90%) житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 2/3 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; стягнути з [PERSON] на користь позивачки компенсацію за 2/3 частини автомобіля OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в сумі 64000,00 грн; визнати за [PERSON] право власності на: 1/3 частину незавершеного будівництвом (готовністю 80,90%) житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна; автомобіль OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Позовні вимоги позивачки мотивовані тим, що 21 липня 2001 року між нею, [PERSON], та гр. [PERSON] у Відділі РАГС Фастівського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №173.Від даного шлюбу народилася спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. 21 липня 2011 року вона звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про розірвання шлюбу. За час шлюбу з відповідачем нами було набуте наступне майно: незавершений будівництвом житловий будинок садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна, вартістю 726 910 грн. 00 коп.; земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна, вартістю 325 440 грн. 00 коп.; автомобіль PEUGEOT 106, 1994 року випуску, державний номерний знак 06АС2398, орієнтовною вартістю 17 600 грн. 00 коп.; автомобіль OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], орієнтовною вартістю 96 000 грн. 00 коп. Будівництво житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна (далі -Житловий будинок), було розпочате нами після виділення Відповідачу [PERSON] ділянки, приблизно з квітня 2005 року. Згідно з висновками Звіту з визначення вартості майна від 29.09.2010 року ступінь будівельної готовності житлового будинку станом на дату проведення оцінки (23.09.2010) становила 80,90%, що робить можливим поділ саме Житлового будинку як об'єкту спільної сумісної власності подружжя, а не будівельних матеріалів, які були використані в процесі його будівництва. Обидва автомобілі під час шлюбу були оформлені на неї, однак, автомобіль OPEL VECTRA фактично перебував у користуванні відповідача. У грудні 2010 року, коли вже було зрозуміло, що їхня сім'я розпалася, попросив позивачку підписати якісь документи щодо автомобіля, необхідні для подальшого користування ним. Оскільки на той час відповідач обіцяв усі майнові питання вирішувати мирним шляхом, позивачка не приділила достатньої уваги змістові цього документу, однак, як виявилося надалі, цим документом був договір комісії, на підставі якого відповідач переоформив автомобіль OPEL VECTRA на себе, начебто сплативши їй за нього 1000 грн. Проте, ніяких коштів від Відповідача за автомобіль OPEL VECTRA вона не отримувала; не мала намір його продавати відповідачк або будь-якій іншій особі; зазначена у договорі сума 1000 грн. є набагато меншою за реальну вартість зазначеного автомобіля. Вважає, що дії відповідача щодо укладення договору комісії від 04.12.2010 були спрямовані на приховання від поділу майна, яке є спільною сумісною власністю, а тому таке майно - автомобіль OPEL VECTRA, 2004 року випуску - має враховуватися при поділі. При поділі майна обов'язково мають враховуватися інтереси неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. За час, що вони проживаємо з відповідачем окремо, останній майже не брав участі в утриманні сина: розмір сплачених відповідачем за цей час аліментів є очевидно недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Всі грошові кошти, які позивачка заробляла у період нашого з відповідачем шлюбу, вона вкладала у придбання матеріалів для будівництва спільного будинку, розраховуючи, звичайно ж, на те, що у майбутньому в ньому буде проживати наша дитина. Після розпаду сім'ї дитина проживає і надалі проживатиме з нею, саме позивачка найперше дбатиме про її матеріальне забезпечення, а тому її майнові інтереси мають враховуватися нині при визначенні належної позивачці частки у спільному майні подружжя, шляхом збільшення цієї частки до 2/3 частин спільного майна. Представник відповідача проти позову заперечує. Вважає, що вказаний позов необгрунтований належними доказами. На відносини сторін в даному випадку не поширюється ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України (доповнена згідно із Законом\~України від 11.01.2011 р. N 2913-VI), яка передбачає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Закон\~України від 11.01.2011 р. N 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» набрав чинності 8 лютого 2011 року. Ч. 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним положення цієї статті, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили в часі, тобто не поширюються на дії та бездіяльність, що мали місце, коли відповідний закон або інший нормативно-правовий акт ще не був прийнятий або ще не наб\-рав чинності. Право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серія КВ № 059681від 20 липня 2004 року. Отже відповідно до ст. 125 [PERSON] кодексу України у [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку виникло 20 липня 2004 року. На цю ділянку не може поширюватись дія Закон\~України від 11.01.2011 р. N 2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 9 лютого 2011 року. Ділянка є особистою приватною власністю [PERSON]. Що стосується незавершеного будівництвом житлового будинку садибного типу загальною площею 239 кв. м., за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна то він не є обєктом права власності, оскільки є самочинним будівництвом. Його будівництво розпочато без належного дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Законодавством України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. За чинною на момент початку та здійснення будівництва ч. 17 ст. 24 Закону України від 20.04.2000, № 1699-III «Про планування і забудову територій» дозвіл на будівництво об'єкта містобудування не дає права на початок виконання будівельних робіт без одержання відповідного дозволу місцевої інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок,будівля, споруда, інше нерухоме майновважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже на даний час незавершений будівництвом самочинно споруджений будинок не є обєктом права власності. Це будівництво велось за особисті кошти [PERSON], заробіток якого був набагато вищий за заробіток позивачки та кошти отримані ним від батьків. Крім того його батько надавав постійну трудову допомогу в будівництві. На даний час з врахуванням діючих цін готовність будинку не перевищує 40%. Фактично зроблений, фундамент, стіни, дах та закриті пройоми (вікна т зовнішні двері), електрика підведена лише а вхідний щиток, її розводка по будинку не зроблена, не підведений газо- та водопостачання, не зроблена систем опалення, на першому поверсі частково не залита підлога, на другому поверсі відсутні внутрішні перегородки, не зроблене потолочне утеплення другого мансандрного поверху, в будинку не виконані штукатурні роботи, також роботи по внутрішньому оздобленню. Всі свої кошти позивачка витрачала на покращення свого професійного статусу: отримання другої престижної освіти викладача англійської мови, вивчення німецької мови, повноцінний відпочинок з дитиною, перельоти, тощо. Оскільки ці витрати носять значну суму, то заробітку позивачки не вистачало і в більшості вони покривались за рахунок [PERSON]. Він допоміг влаштувати дитину в престижну гімназію східних мов і за домовленістю з позивачкою надає кошти н утримання дитини. З вказаних обставин у позивачкивідсутні правові підстави вимагати збільшення її частки. Відповідно до ч. 3 ст.70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непраце\-здатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Говорити про недостатній розмір аліментів бездоказово, оскільки позову про стягнення аліментів позивачка взагалі не подавала, а кошти надаються добровільно. Що стосується автомобіля OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак АІ6200В, то він на добровільних началах проданий позивачкою [PERSON] після припинення шлюбних і є його особистою власністю. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечує. Суд заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, знаходить, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Матеріалами справи встановлено. 21 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі РАГС Фастівського міського управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №173.Від даного шлюбу народилася спільна дитина - син [PERSON], [INFO]. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 14 листопада 2011 року у справі № 2-1515/2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Вказане рішення набрало законної сили 25 листопада 2011 року. [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку загальною площею 0,2042 га за адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна, що посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку серія КВ № 059681від 20 липня 2004 року. [PERSON] ділянка надана [PERSON] в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Музичанської сільської ради від 15 березня 2004 року.Згідно ст. 125 [PERSON] кодексу України право власності на вказану земельну ділянку виникло у [PERSON] 20 липня 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі чч. 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Законом України від 11 січня 2011 року №2913-УІ «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Отже, правові підстави для визнання спірної земельної ділянки, що одержана [PERSON] 20 липня 2004 рокуспільною сумісною власністю подружжя відсутні. На відносини власності [PERSON] на вказану земельну ділянку ч. 5 ст. 61 СК України не поширюється. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Відповідні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду України від 15 лютого 2012 року. Що стосується житлового будинку, розташованого за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Музичі, вул. Набережна, то він незавершений будівництвом. Це визнається обома сторонами та підтверджується наданими сторонами доказами. Зокрема наданим позивачкою Звітом з визначення вартості майна від 29.09.2010 року, виконаним субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON]. За вказаним висновком ступінь будівельної готовності житлового будинку станом на дату проведення оцінки (23.09.2010 року) становила 80,90%. Однак вказаний висновок зроблений за порівняльним методом, тобто базується на певних припущеннях. Висновком будівельно-технічного дослідження № 0814 від 15 березня 2012 року проведеним судовим будівельно-технічним експертом [PERSON] встановлено, що відсоток готовності житлового будинку становить 50,78%. Експертом визначено будівельно монтажні роботи, які необхідно виконати для закінчення будівництва житлового будинку. Відсоток готовності житлового будинку здійснене експертом шляхом дослідження на місці та здійснення необхідних розрахунків, тобто є достовірним. В постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року № 3-82 гс 11заначено, що, виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), відтак, статтею 331 ЦК України не передбачена можливість визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про судоустрій і статус судців», ст. 360-7 ЦПК України, постанови Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, містять обов'язкові для усіх судів України правові позиції. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст. 355 цього Кодексу. Висновком будівельно-технічного дослідження № 0814 від 15 березня 2012 року, проведеним судовим будівельно-технічним експертом [PERSON], встановлено, що фактичні розміри, площа, поверховість, конструктивні елементи та матеріали повністю не відповідають значеним в проекті та будівельному паспорті. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок,будівля, споруда, інше нерухоме майновважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Автомобіль OPEL VECTRA, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] проданий позивачкою відповідачу за договором комісії № 47 від 4 грудня 2010 року. Договір комісії не суперечить чинному законодавству України, а отже підстави вважати його нікчемним відсутні. Судове рішення про визнання договору недійсним відсутнє. Твердження позивачки що дії відповідача щодо укладення договору комісії від 04.12.2010 були спрямовані на приховання від поділу майна, яке є спільною сумісною власністю спростовується змістом договору, за яким вона особисто підписала договір як продавець. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 14 листопада 2011 року у справі № 2-1515/2011 встановлено що [PERSON] та [PERSON] з 1.10.2010 року разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. Тобто договір комісії № 47 від 4 грудня 2010 року укладений вже після припинення сімейних відносин позивача та відповідача, під час коли вони разом не проживали. Відповідно до ст. 64 СК України Дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. У позивачкивідсутні правові підстави вимагати збільшення її частки. Відповідно до ч. 3 ст.70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непраце\-здатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Ці вимоги бездоказові, оскільки позову про стягнення аліментів позивачка взагалі не подавала, а кошти на утримання дитини надаються відповідачем позивачці добровільно. З п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 вбачається суд лише в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя. Тобто це носить винятковий характер. Належних доказів для про наявність виняткових обставин за яких можливо відійти від засади рівності часток подружжя суду не наадано. Враховуючи наведене, на підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 5, 11, 16, 182, 331, 376 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 64, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 81, 116 [PERSON] кодексу України, пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно,

Outcome: dismissed