Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив визнати що він, як єдиний власник житлового будинку [ADDRESS], має виключне право володіти, користуватися та розпоряджатися кімнатою №5 свого будинку на свій розсуд; визнати що відповідачі не мають права володіти, користуватися та розпоряджатися будь-якими приміщеннями, в тому числі кімнатою №5 будинку [ADDRESS]; поновити його порушене право власності шляхом витребування кімнати №5 будинку [ADDRESS] із чужого незаконного володіння відповідачів; усунути перешкоди у здійсненні його права власності шляхом виселення [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з кімнати №5 будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначив, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2010 року належить житловий будинок літ. «А-2» у цілому за адресою: [ADDRESS]. Державна реєстрація права власності проведена комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос» 12.11.2010 року, реєстровий №118. У квартирі №5 цього будинку фактично мешкають відповідачі по справі та користуються кімнатою без будь-яких правових підстав. Ця кімната відповідачам ніколи та ніким не надавалася у користування, що підтверджується відповідною довідкою попереднього власника ТОВ «Галан ЛТД». Ніяких договорів та угод між сторонами не укладалося. Не існувало і не існує таких договорів у відповідачів із попереднім власником. Відповідачі свавільно захопили належну позивачу кімнату та оселилися там. Ці дії відповідачів порушують право власності позивача, оскільки він не бажає щоб відповідачі користувалися його майном та мешкали у належному йому житловому будинку. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] мають у належному позивачу будинку реєстрацію місця проживання без надання та визначення окремої кімнати, тобто на койкомісце. Згідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: «Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Таким чином, факт наявності у цих відповідачів зареєстрованого місця проживання у належному позивачу будинку не надає їм жодних прав, в тому числі не надає право користуватися будинком (проживати у ньому), і з іншого боку, не обмежує його у здійсненні своїх прав власника. Відповідач [PERSON] зареєстрованого місця проживання взагалі не має. Після придбання будинку 12.11.2010 року, позивачем неодноразово пропонувалося відповідачам звільнити належну йому на праві приватної власності житлову кімнату. В тому числі, у березні 2011 року ним була подана позовна заява про виселення відповідачів із займаної ними кімнати. Однак, до теперішнього часу законні вимоги відповідачами не виконані, у зв'язку з чим він не має можливості користуватися вказаною кімнатою належного йому особисто на праві приватної власності будинку. Діями відповідачів у справі, які мешкають у належному позивачу на праві приватної власності будинку, порушується всі складові його права власності: володіти, користуватися та розпоряджатися. Право на володіння та користування житловою кімнатою надає або правовстановлюючий документ про право власності або договір найму житлового приміщення. Відповідачі не мають ані першого, ані другого. Тобто, відповідачі незаконно заволоділи майном та утримують його у своєму володінні та користуванні без будь-яких правових підстав. У зв'язку з зазначеним, на підставі ст.ст. 319, 321, 387, 391 ЦК України, ст.ст. 150, 169 ЖК УРСР [PERSON] просив задовольнити його позов. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у 1986 році вона працювала штукатуром у ПМК і їй керівництвом була виділена кімната №2 в гуртожитку [ADDRESS], куди вона і заселилася. Потім через деякий час вона самовільно з сім'єю переселилася у кімнату №5, про це повідомила керівництво на роботі, але їй ніяких документів не було надано. У кімнаті №5 вона проживає до цього часу та сплачує всі комунальні платежі, у зв'язку з цим має законні права на проживання у цій кімнаті. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у 1988 році під час отримання паспорту їй було проставлено реєстрацію у гуртожитку [ADDRESS], оскільки вона проживала разом зі своєю матір'ю [PERSON] У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що вона проживає у кімнаті №5 у гуртожитку [ADDRESS] разом зі своєю матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON] У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], позов підтримали, просили задовольнити його з підстав зазначених у позовній заяві. Представник третьої особи - Головного управління ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 09.11.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л.М. за реєстровим №1806, між ТОВ «Галлан ЛТД», в особі директора Бондаренко Валентини Андріївни (продавець) з однієї сторони та [PERSON] (покупець) з другої сторони було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність гуртожиток літ. «А-2», загальною площею 886,20 м2, щознаходиться за адресою: Харківська область м. Дергачі вул. Центральна №18. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №27986478 від 12.11.2010 року, виданим Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос», зареєстровано право власності за [PERSON] на гуртожиток, який розташований за адресою: Харківська область м. Дергачі вул. Центральна №18. Згідно довідки КПТІ «Інвенрос» №6145 від 31.03.2011 року, гуртожиток в м. Дергачі по вул. Центральній №18, зареєстровано по праву приватної власності в цілому за [PERSON], згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО від 09.11.2010 року реєстровий №1806. Згідно рішення Дергачівського районного суду Харківської області, від 16.08.2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19.09.2012 року, в задоволенні позовної заяви Дергачівської міської ради Харківської області до [PERSON], директора ТОВ "Галан ЛТД" Бондаренко Валентини Андріївни, треті особи: служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Харківського МНО Коссе Людмила Миколаївна, прокуратура Дергачівського району Харківської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про примусову передачу гуртожитку у власність територіальної громади м. Дергачі Харківської області на безоплатній основі та про визнання правочину недійсним відмовлено повністю. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів. Відповідно до ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1ст.3 ЦПК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Як свідчать матеріали справи, житловий будинок [ADDRESS], має статус - гуртожитку. Із довідки комунального підприємства технічної інвентаризації за №206 від 14.06.2012 року вбачається, що інвентарна справа на цей будинок була відкрита та вперше право власності зареєстровано 23.03.1996року на підставі рішення виконавчого комітету Дергачівської міської ради народних депутатів №39/6 від 12.03.1996року про оформлення права власності - за ТОВ «Галан». Форма власності - приватна. 23.10.1997року в зв'язку зі зміною організаційно-правової форми та переходу прав та обов'язків до правонаступника, право власності перереєстровано за АТ «Галан» на підставі Статуту, засновницького договору та акту приймання-передачі від 09.01.1997 року. Пізніше, на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 18.06.2009 року вказаний гуртожиток став належати товариству з обмеженою відповідальністю «ГАЛЛАН ЛТД», який є правонаступником АТ «Галан». 12.11.2010 року право власності зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2010 року. На теперішній час право власності за [PERSON] на житловий будинок - гуртожиток не скасовано, отже, позивач залишається бути його законним власником, про що також свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Дергачівським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвенрос». Статтями 128, 129, 132 ЖК УРСР передбачено порядок надання жилої площі в гуртожитку та порядок звільнення такої площі. Згідно ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, єдиною законною підставою, яка дає особі право на вселення до гуртожитку є спеціальний ордер, який видається в установленому законом порядку. Права та обов'язки власників і мешканців гуртожитку визначені «Примірним положенням про гуртожитки», затвердженим постановою Ради міністрів РСР від 03.06.1986 року, відповідно до п.14 якого вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян проводиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитку або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. 17 грудня 2012 року директором ТОВ «Галлан ЛТД» видано довідку про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніколи не були їх працівниками. Окрім того, ані АТ «Галан», ані ТОВ «Галлан ЛТД» не давали своєї згоди на проживання відповідачів у належному їм раніше гуртожитку, спеціальний ордер їй не видавався, у будинковій книзі відсутній запис про її реєстрацією за спірною адресою, а також відсутні будь-які документи, які б надавали їм права на вселення та проживання. Відповідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться. Між тим, жодного доказу на підтвердження того, що послужило підставою для реєстрації [PERSON] та [PERSON] до кімнати №5 гуртожитку матеріали справи не містять. У судовому засіданні сторони визнали ту обставину, що [PERSON] самовільно переселилася з кімнати №2 та зайняла кімнату №5 у гуртожитку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, зазначена обставина не підлягає доказуванню, а отже і не спростовується той факт, що спірна кімната №5 у гуртожитку [ADDRESS] зайнята відповідачами самовільно. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки відповідачі не мали законних підстав для вселення у кімнату №5 зазначеного гуртожитку, зайняли її без правових підстав, а тому як тимчасові жильці повинні бути виселені із цього приміщення без надання іншого житла на вимогу власника даного нерухомого майна. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статті 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких, проводиться поновлення (визнання ) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 16 ЦК України містить загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Власник порушеного права, як правило, може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права, частіше всього, прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Позивач просить визнати, що він як єдиний власник гуртожитку [ADDRESS], має виключне право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою №5 даного будинку на свій розсуд, та визнати, що відповідачі не мають права володіти, користуватися та розпоряджатися будь-якими приміщеннями, в тому числі указаною квартирою. Враховуючи, що такі способи захисту не передбачені ст.16 ЦК України і позивачем не зазначено спеціального закону або договору, яким суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині поновлення порушеного права шляхом витребування зазначеної квартири із чужого незаконного володіння, суд вважає, що обраний спосіб захисту не відповідає правовідносинам, що склалися між сторонами, які в першу чергу регулюються нормами ЖК УРСР. На підставі викладеного,

Outcome: partial