Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ УМВС Україні в Запорізькій області, КП ВРЕЖО №11, про визнання фізичної особи такою що втратила право користування житловим приміщенням в [ADDRESS]. в якому зазначила, що 15.08.1988 року, позивачем було отримано ордер №4251 серія «В»на право заселення до трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі були зареєстровані: відповідач [PERSON], а також діти [PERSON] та [PERSON]. 18 липня 2000 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. З цього часу [PERSON] проживає окремо за невідомою адресою. З 2000 року по теперішній час відповідач ніколи не зявлявся за адресою реєстрації. Не зважаючи на те, що відповідач фактично не проживає за вказаною адресою, позивач повинна сплачувати підвищену плату за комунальні послуги, що унеможливлює плату у звязку з маленьким розміром плати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом направлення на адресу указану в позовній заяві повістки та через оголошення в газеті «Запорізька правда». Згідно ст.224 Цивільного кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представники третіх осіб: відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунасрького РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області та КП ВРЕЖО №11 в судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. У судове засідання надійшли заяви від [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи без їх участі. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. На підставі ст.60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.08.1988 року, позивачем було отримано ордер №4251 серія «В»на право заселення до трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з довідки від 29.05.2012 року виданої КП ВРЄЖО №11 [PERSON] зареєстрована та проживає: [INFO]. Склад сімї: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до [PERSON] від 01.06.2012 року складеного мешканцями будинку №30 по вул.Автозаводська в м.Запоріжжя. посвідченого КП ВРЕЖО №11, [PERSON] в [ADDRESS] з 2000 року не мешкає, особистих речей не має. У судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що віна є подругою з [PERSON] З 2000 року між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] було розірвано шлюб, і останній з зазначеного часу не проживає за вказаною адресою і місце знаходження його не відоме. Свідок [PERSON] пояснила, що віна проживає з 2003 року за адресою: м.Запоріжжя. [ADDRESS] і є сусідкою [PERSON] Остання проживала разом зі своїми дітьми. При цьому чоловік, а саме [PERSON] за вказаною адресою не проживав, і вона його ні коли не бачила. Згідно зі ст.391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею своїх дій, які можуть порушити його право, а бо з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник частини нерухомого майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Ч.4 ст.9 ЖК України говорить про те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач заявив вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.72 ЖК України). Відповідно до встановлених обставин у даній справі, відповідач більш ніж 6 місяців не проживав разом і позивачем та не вів із ним спільного господарства, тому, на розсуд суду, на відповідача не можуть розповсюджуватись гарантії, які закріплені в ст.156 ЖК України, яка надає право користування житловим приміщенням колишньому члену сімї власника цього житла, оскільки доказів того, що відповідач останній час як член сімї позивача, з яким спільно проживали та вели спільне господарства, не надано. Крім того, суд зважує і на ту обставину, що будь-яких дій щодо врегулювання питання свого проживання у квартирі на умовах найму, зі сплатою відповідної плати, як це передбачено ст.156, 162 ЖК України, відповідач не вчинив і про свої наміри на майбутнє з даного приводу а ні позивача, а ні третю особу взагалі не повідомили, тому, в даному випадку слід вважати, що між сторонами в справі припинили свою дію правовідносини, які випливають із користування відповідачами жилим приміщенням. Згідно зі ст.ст.71,72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Відповідно до правил ст.ст.71, 72 ЖК України, розяснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного суду № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або члени його сімї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців». Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про зобовязання ВГІРФО Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, яке є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в справі, зняти з реєстраційного обліку відповідача, за вказаною вище адресою, так як вказаний орган приймав участь у розгляді справи не як відповідач, а як третя особа без самостійних вимог і за процесуальним становищем вона не являється субєктом матеріально-правових відносин, не користується правами і не несе їх обовязків. Тому суд не вправі поширювати на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обовязок виконання рішення. Реєстрація за своїм змістом згідно зі ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зазначені правові норми встановлюють певний порядок скасування реєстрації місця проживання фізичної особи, який повязано насамперед з втратою або позбавленням права користування або права власності на житлове приміщення. Аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивача про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити частково. Судові витрати по справі суд розподіляє у відповідності до вимог ч.2 ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial