Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) звернулось до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №DNH4KP90000095 від 08.08.2006 року (далі Договір) в сумі 34252 гривні 05 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на отримання кредиту шляхом підпису заяви позичальника. Відповідно до умов Договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник, яким є відповідач, повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Договором, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно [PERSON]. Але відповідач умови Договору належним чином не виконує, тому станом на 28.01.2013 року має заборгованість у розмірі 34252 гривні 05 копійок, яка складається з: заборгованості за кредитом 2664 гривні 74 копійки; заборгованості по процентам за користування кредитом 11326 гривень 21 копійка; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за Договором 18153 гривні 86 копійок; а також штрафів штрафу (фіксована частина) 500 гривень та штрафу (процентна складова) 1607 гривень 24 копійки. Представник позивача в судове засідання не зявився, але надав заяву, в якій просить справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. (а.с.26). Відповідачу [PERSON] судова повістка надсилалася за адресою її місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, але була повернута до суду по закінченню терміну зберігання. Тому, відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року за №1618-ІV (далі - ЦПК України) суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином. (а.с.24, 25). В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи те, що відповідач в судове засідання не зявився, хоча про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, про поважність причини неявки суду не повідомив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.26), судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із розрахунку заборгованості за Договором станом на 28.01.2013 року вбачається, що [PERSON] має заборгованість у розмірі 34252 гривні 05 копійок, яка складається із: - заборгованості за кредитом 2664 гривні 74 копійки; - заборгованості за відсотками 11326 гривень 21 копійка; - заборгованості з пені 18153 гривні 86 копійок; - штрафу (фіксована частина) 500 гривень 00 копійок; - штрафу (процентна складова) 1607 гривень 24 копійки. Із заяви Позичальника №DNH4КР90000095 вбачається, що її 08.08.2006 року підписано [PERSON] та представником Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про видачу позивачу строкового кредиту у сумі 2766 гривень 40 копійок для купівлі ТНС. Кредит видано на строк 18 місяців по 08.02.2008 року. (а.с.5). [PERSON] та правил надання банківських послуг (далі [PERSON]) вбачається, що вони складені Банком, що діє на підставі Ліцензії НБУ №22 від 29.07.2009 року. (а.с.11-29). Із копії паспорту громадянина України МА 634119 виданого Шосткинським МВ УМВС України в Сумській області 15 березня 1999 року вбачається, що [PERSON] народилася 25 січня 1969 року у місті Шостка Сумської області. (а.с.10). Як вбачається з вищезазначених документів [PERSON] було надано споживчий кредит, оскільки у заяві позичальника зазначено ціль кредитування купівля ТНС, тобто товарів народного споживання, а саме, товарів, що безпосередньо споживаються населенням, а не використовуються для виробництва інших товарів. Відповідно до положень пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (далі Закон №1023-ХІІ), споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно п.7 ч.13 ст.11 Закону №1023-ХІІ, у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Пунктом 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону №1023-ХІІ, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. До вимоги, заявленої позивачем, застосовується загальна позовна давність, встановлена ст.257 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (далі ЦК України), тривалістю у три роки. Договором кредиту, укладеним між сторонами, не передбачено збільшення позовної давності відповідно до положень ст.259 ЦК України. [PERSON], де у п.1.7.31 зазначено строк позовної давності у 50 (пятдесят) років (а.с.29), складені після 29.07.2009 року, що вбачається із самих [PERSON]. Крім того, із матеріалів доданих позивачем до справи не вбачається, що про ці [PERSON] повідомлено належним чином відповідача. Виходячи з приписів ч.1 ст.261 ЦК України суд вважає, що перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Незважаючи на те, що відповідач почав порушувати умови Договору ще з вересня 2006 року, взагалі припинивши вносити платежі по Договору, суд вважає, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 09 лютого 2008 року, тобто наступний день після строку, до якого повинен був бути повністю погашений кредит. В звязку з викладеним строк позовної давності за вимогою про стягнення боргу за Договором сплив 09 лютого 2008 року. В той час як позивач звернувся до суду лише 27 лютого 2013 року. Згідно із ст.267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності суду не надано, а тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог. Крім того судом враховується, що позивач з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності з наведенням поважності причин його пропуску до суду не звертався. Відповідно до ст.88 ЦПК України в звязку з відмовою у позові не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed