Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 20 грудня 2003 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт.Іларіонове, вул.Садова,73, на підставі якого [PERSON] отримав від позивача обумовлену грошову суму за будинок, склав про це розписку, передав позивачу технічний паспорт на будинок та зобовязався в строк до 20 грудня 2004 року зібрати необхідні правовстановлюючі документи на будинок та посвідчити договір в нотаріальному порядку. Відтоді будинок перебуває у володінні позивача, однак [PERSON] умови досягнутої домовленості щодо нотаріального посвідчення договору не виконав, а прохання позивача результатів не дали. 24 листопада 2012 року [PERSON] помер. Позивач вважає, що між ним та [PERSON] була досягнута домовленість з усіх істотних умов договору купівлі-продажу і відбулося його повне виконання, тому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку та визнати за ним право власності на будинок. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просить їх задовольнити. Також зазначив, що між позивачем та [PERSON] була досягнута домовленість щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, однак [PERSON] затягував з оформленням правовстановлюючих документів на будинок, хоча право власності саме позивача на спірний будинок визнавав. Належним відповідачем по справі вважає Іларіонівську селищну раду у звязку з тим, що [PERSON] на день смерті проживав один, одружений не був, дітей не мав, після його смерті залишилася мати, яка не проживала з ним та не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але завчасно надав суду письмову заяву, якою просить розглянути справу без його участі та вирішити її згідно діючого законодавства. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною матірю [PERSON]. Між її сином [PERSON] та позивачем [PERSON] у грудні 2003 року дійсно була досягнута домовленість з приводу продажу належного її синові житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт.Іларіонове, вул.Садова,73. [PERSON] продав цей будинок [PERSON], склав розписку про отримання грошової суми за будинок та отримав обумовлену грошову суму в присутності її та другого свідка. [PERSON] зловживав спиртними напоями, ніколи не був одружений, дітей не мав, на час смерті мешкав один у належному позивачу спірному будинку і після його смерті спадщини не залишилося, у звязку з чим вона до нотаріуса з відповідною заявою не зверталася. Жодних заперечень проти позову вона не має, зазначає, що позивач є порядною людиною, який дійсно придбав спірний будинок у власність, у звязку з чим вважає позовні вимоги обґрунтованими. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона була свідком передачі [PERSON] грошових коштів [PERSON] за купівлю спірного житлового будинку 20 грудня 2003 року. Таким чином суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків та вивчивши матеріали справи, знаходить, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи є копія договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 20 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], згідно якого [PERSON] продав [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт.Іларіонове, вул.Садова,73. Зазначений договір не був посвідчений сторонами в нотаріальному порядку. З розписки, складеної [PERSON] 20 грудня 2003 року, вбачається, що він отримав від позивача [PERSON] обумовлену за будинок грошову суму 50000,00 грн., зобовязавшись в строк до 20 грудня 2007 року підготувати документи, необхідні для продажу будинку в нотаріальному порядку. Отже, із зазначених документів суд вбачає, що фактично договір купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку між позивачем та [PERSON] був укладений і виконаний, але внаслідок винної поведінки [PERSON] в нотаріальному порядку договір не був посвідчений. Факт належності спірного житлового будинку на час укладення договору купівлі-продажу саме [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 січня 2007 року, з якої вбачається, що вказане свідоцтво видане взамін договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності, посвідченого в Синельниківській держноткорі за реєстром №1058 від 27 червня 1980 року, що свідчить про те, що спірний будинок належав [PERSON] на підставі діючого на той час правовстановлюючого документа під час укладення договору купівлі-продажу. Згідно довідки РАЦС від 28 листопада 2012 року [PERSON] помер 24 листопада 2012 року. Отже, вищезазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений між позивачем та [PERSON] 20 грудня 2003 року, тобто під час дії Цивільного кодексу України 1963 року. У відповідності до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Із цього випливає, що спірний договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений та фактично виконаний сторонами у грудні 2003 року, після набрання чинності Цивільним кодексом України 2004 року нових цивільних правовідносин між сторонами не виникало, у звязку з чим до даних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу України 1963 року. Згідно ст.227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Отже, недійсним визнається такий договір при умові недодержання вимоги щодо його нотаріального посвідчення, а у разі такого посвідчення, такий договір є дійсним. Відповідно до ст.47 ЦК України 1963 року нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом було встановлено, що фактично договір купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] був укладений та виконаний, [PERSON] отримав від позивача обумовлену грошову суму та передав позивачу правовстановлюючі документи на будинок, зобовязавшись в строк до 20 грудня 2007 року оформити документи на будинок та посвідчити договір в нотаріальному порядку, однак ухилився від взятих на себе зобовязань в частині нотаріального посвідчення договору, у звязку з чим суд вважає можливим визнати зазначений договір дійсним. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року зазначено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку був укладений у грудні 2003 року, а ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року, то до цих правовідносин застосовуються правила цього Кодексу про позовну давність. Як зазначено у ч.4 ст.267 ЦК України 2004 року сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову, однак згідно ч.3 зазначеної статті, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У даній справі жодна сторона про застосування позовної давності не заявила, у звязку з чим її пропущення не є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд також вважає, що Іларіонівська селищна рада є належним відповідачем у даній справі, оскільки, як було встановлено судом, після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заведена, про що свідчить повідомлення Другої Синельниківськоїх державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 23 січня 2013 року, померлий одружений не був, дітей не мав, до дня смерті мешкав один, його мати спадщину не прийняла, тому у разі відмови у задоволенні позову лише орган місцевого самоврядування в особі Іларіонівської селищної ради в порядку ст.1277 ЦК України 2004 року може вимагати визнання спадщини відумерлою та передачі спадщини у її власність. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. На підставі викладеного,

Outcome: approved