Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-18 00:00:00

У вересні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначала, що з 22.05.2002 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем по справі, [PERSON] Шлюб між сторонами зареєстровано Запорізькому міському відділі РАГС запорізького обласного управління юстиції. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матірю. З червня 2010 року між подружжям фактично припинені сімейні відносини, з цього часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Посилаючись на те, що між ними постійно виникали суперечки з приводу різних поглядів на сімейне життя та несумісністю характерів, що призвело до втрати почуття поваги та любові поміж ними та призвело до остаточного розпаду сім'ї, позивачка просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON], неповнолітню доньку залишити проживати з позивачкою. У судове засідання сторони не зявились. Через канцелярію суду надали суду заяви в яких просять суд розглядати справу у їх відсутності. Позивачка на позові наполягає, відповідач проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 22.05.2002 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстровано Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 297. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через те, що спільне життя між подружжям не склалося, фактично шлюбні відносини вже припинені, відповідач в даний час проживає в Ізраїлі, а вона в Україні, що свідчить про неможливість примирення та збереження їх сімї. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені. Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи і з приводу цього не надійшло заперечень відповідача, неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] в даний час проживає з матірю, позивачкою по справі [PERSON] Вирішуючи вимогу позивачки щодо місця проживання малолітньої дитини, суд також враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини бути розлученою зі своєю матір`ю, у звязку з чим суд вважає за необхідне задовольнити і позовні вимоги [PERSON]Ю, щодо місця проживання малолітньої доньки разом з нею.

Outcome: approved