Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-03 00:00:00

У жовтні 2011 року позивач звернувся з позовом до Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк Надра, третя особа [PERSON], про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд зобовязати ВАТ КБ Надранадати позивачу письмово номер рахунку повернення (погашення) його кредиту, документ про видачу кредиту (касовий ордер або аналогічний йому документ), копії квитанцій про сплату банківських послуг (комісійних) на дату видачі кредиту 13.04.25006р.; визнати кредитний договір № 8/2006/840-К/327-Н, укладеного 13 квітня 2006 року недійсним та перерахувати в національній валюті в еквіваленті долара до гривні на 13 квітня 2006 року. У судовому засідання позивач позов підтримав, на їх задоволенні наполягав, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник ВАТ КБ Надрау судове засідання 04.04.2012 року не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. У попередніх судових засіданнях вимоги не визнав, посилаючись на безпідставність вимог. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала. Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. [PERSON] встановлено, що 13 квітня 2006 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 8/2006/840-К/327-Н, згідно умов якого останній отримав кредит в сумі 25\~000,00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків. Для забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором, між Відповідачем та третьою особою був укладений договір поруки № 327/1 від 13.04.2006 року. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно ст. 627 ЦК України та ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Саме укладання Кредитного договору та настання правових наслідків обумовлених цим договором свідчать про наявність об'єктивно вираженого волевиявленню учасників правочину. Конкретний зміст кредитного договору і перелік усіх його істотних умов були визначені за згодою сторін. В судовому засіданні встановлено, що для отримання кредиту [PERSON] заповнював анкету-заявку на оформлення кредиту, в якій зазначено, що кредит видається у іноземній валюті у розмірі 25 000,00 дол. США з метою придбання нерухомості. Це свідчить про те, що між сторонами було досягнуто домовленості відносно істотних умов кредитного договору, які передбачено ст. 638 ЦК України. Слід зазначити, що Відкрите акціонерне товариство комерційний банк "Надра" не має законних повноважень з приводу встановлення курсу іноземних валют. Згідно до ст.36 Закону України "Про [PERSON] України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Відповідно до ст.8 Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютно регулювання і валютного контролю" для валютних операцій використовуються валют (обмінні) курси іноземних валют, виражені у валюті України, курси валютних цінностей іноземних валютах, а також у розрахункових (клірингових) одиницях. Зазначені курс встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрі України. Згідно Положення про встановлення офіційного курс гривні, іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні д іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курс гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних вал за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, [PERSON] усвідомлював, що курс національної валюти по відношенню до долара США не є незмінним та приймала на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення договору не мала будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. У ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" надано визначення банківського кредиту - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник [зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України Про банки і банківську діяльністькошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону про банки визначають операції банків із розміщення залучених коштів (від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю(далі - Декрет). Ні Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ні жоден з інших нормативно-правових актів не передбачають прямих обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті, а також не містить заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, що встановлено ч. 3 ст. 533 Цивільного кодексу України. Визначення терміну "іноземна валюта" як "валютної цінності" містить ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і Валютного контролю". Надання Банком та повернення Позичальником кредиту та нарахованих за його користування процентів по кредитному договору від 12.06.2007 є валютною операцією у розумінні п. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до якого, валютними операціями є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Як встановлено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 р. N і 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю": - [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; - генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; - порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій,.' а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються [PERSON] банком України. Вимоги підпункту впункту 4 статті 5 Декрету, який передбачають наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою [PERSON] банку України від 17.07.2001 N 275, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 N 730/5921. Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового, дозволу [PERSON] банку України. Як встановлено в судовому засіданні та пояснював представник відповідача, ВАТ КБ Надрамає видані [PERSON] банком України 23 серпня 2002 року банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та пп. 5 - 11 частини другої ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", 23 серпня 2002 року - дозвіл № 21-1 на право здійснення операцій, визначених пп. 1 - 4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" із] додатком до такого дозволу. Тобто, ВАТ КБ Надрамає право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання кредитного договору недійсним та перерахування в національній валюті в еквіваленті долара, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача щодо зобовязання ВАТ КБ Надранадати позивачу письмово номер рахунку повернення (погашення) його кредиту, документ про видачу кредиту (касовий ордер або аналогічний йому документ), копії квитанцій про сплату банківських послуг (комісійних) на дату видачі кредиту 13.04.25006р., то вони задоволенню також не підлягають, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження фактів, на які він посилається. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed