Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», [PERSON] банку України, просили визнати недійсним кредитний договір № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON]; стягнути з АКІБ «УкрСиббанк»на користь [PERSON] кошти, одержані банком на виконання зазначеного кредитного договору у сумі 31 673,92 доларів США; стягнути солідарно з АКІБ «УкрСиббанк»та [PERSON] банку України на користь [PERSON] матеріальні збитки в сумі 9 521,04 гривень; звільнити [PERSON] від сплати пені та застосування будь яких інших штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов вказаного кредитного договору; визнати недійсним іпотечний договір від 08 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачами; визнати недійсним договір про внесення змін до іпотечного договору від 08 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк»та позивачами; визнати недійсним договір поруки № 73269 від 08 грудня 2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачами. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Під час укладення вказаного кредитного договору позивача [PERSON], як позичальника, не повідомлено співробітниками банку про можливі валютні ризики, не розяснено можливості зміни курсу валют; зміст вказаного кредитного договору за посиланнями позивачів не відповідає вимогам чинного законодавства, містить жорсткі обовязки для позичальника та несправедливі умови; у звязку із необхідністю повернення кредитних коштів в доларах США, позивачі витратили значні кошти на придбання цієї валюти, чим їм спричинено матеріальної шкоди. З цих підстав позивачі змушені звернутись до суду із цим позовом. Позивач [PERSON] звернувся до суду із окремим позовом до АКІБ «УкрСиббанк», просив визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 27 лютого 2009 року до договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що сторона відповідача навмисно ввела його в оману щодо обставин додаткової угоди, які мають істотне значення, а також те, що цю угоду укладено під впливом помилки щодо її істотних обставин. В судовому засіданні позивачка [PERSON], що також виступила представником позивача [PERSON], підтримала викладені в поданих позовних заявах вимоги. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк»в судовому засіданні не визнав предявлені позивачами в обох позовних заявах вимоги, надав письмове заперечення, в якому послався на необґрунтованість предявлених позовних вимог, вважав їх такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] банку України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмове заперечення, відповідно до якого вважає позовні вимоги до НБУ безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Треті особи ПАТ «Дельта Банк»та Управління у справах захисту прав споживачів в Одеській області сповіщались належним чином, проте їх представники в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. «08»грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк»та [PERSON] укладено кредитний договір №1109240400. Відповідно до цього кредитного договору [PERSON] отримав від банку відповідача кредит в сумі 57 000,0 доларів США зі строком повернення до 08 грудня 2013 року, із процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 12,3 відсотків річних. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, 08 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 73269, за умовами якого [PERSON] поручилась перед АКІБ «УкрСиббанк»за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №1109240400 від 08 грудня 2006 року. Також, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року, між АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки від 08 грудня 2006 року, за умовами якого позивачі передали в іпотеку банку належне їм на праві власності нерухоме майно. 27 лютого 2009 року між сторонами вказаного кредитного договору укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №1109240400 від 08 грудня 2006 року. За умовами вказаного договору його сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту, зокрема, позичальник зобовязався сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів. У звязку із укладенням зазначеної додаткової угоди №1, сторонами справи 28 лютого 2006 року укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 08 грудня 2006 року. Згідно із вимогами Закону України «Про акціонерні товариства»№514-VІ від 17 вересня 2008 року внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Звернувшись до суду із вимогою про визнання перелічених договорів недійсними, позивачі, насамперед, посилаються на необхідність визнання недійсним кредитного договору № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року, що, як наслідок, тягне за собою недійсність інших, укладених у його забезпечення угод. Позивач вказує на невідповідність змісту цього кредитного договору нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів»та, посилаючись на положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, вимагає визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, головними аргументами позивачів при обґрунтуванні недійсності кредитного договору є наступні обставини: по-перше, це неповідомлення з боку співробітників банку під час укладання оспорюваного кредитного договору щодо можливості різкого зростання валютного курсу іноземної валюти, відсутність можливості в позивача передбачити таку зміну валютного курсу (адже він не є фахівцем в галузі фінансів), його помилкові уявлення щодо стабільності національної грошової одиниці; по-друге, це дефекти змісту укладеного кредитного договору, а саме: те, що окремі умови цього договору містять жорсткі обовязки для позичальника та несправедливі умови кредитування, чим порушуються права позивача. Стосовно посилань позивачів, повязаних із зміною курсу іноземної валюти. Згідно із ч. 1 ст. 36 Закону України «Про [PERSON] банк України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] банком України. Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»визначено, що валютні курси встановлюються [PERSON] банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. За змістом Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління [PERSON] банку України від 12 листопада 2003 року № 496 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 листопада 2003 року за № 1094/8415, а також додатку № 1 до нього, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США, євро та швейцарського франку, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому слід зауважити, що кредит надано позивачу за його заявою, якою він особисто просив видачі кредиту саме в іноземній валюті. Стосовно посилань щодо дефектів змісту укладеного кредитного договору. У статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 8.2. оспорюваного кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтвердив, що повністю розумів всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором і погодився з ними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підписавши кредитний договір № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року, позивач [PERSON] свідомо погодився із всіма його умовами. Окрім цього, позивач [PERSON]В протягом значного проміжку часу виконував свої обовязки за кредитним договором, що полягали у здійсненні щомісячних платежів у валюті кредиту, чим додатково підтвердив свою згоду із умовами цього кредитного договору. З огляду на викладене, суд не вважає доведеним той факт, що зміст спірного кредитного договору суперечить нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, як того вимагають позивачі. Окрему увагу суд звертає на заявлену позивачами вимогу до ПАТ «УкрСиббанк»та НБУ про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті того, що позивач [PERSON], зобовязавшись повертати кредитні кошти у валюті кредиту (доларах США), був змушений постійно купувати вказану валюту, а в результаті значного зростання її курсу, зазнав матеріальних втрат. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 1.1. спірного кредитного договору, позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 57 000,0 доларів США. Встановивши безпідставність посилань позивача, повязаних із зміною курсу іноземної валюти та дефектів змісту укладеного кредитного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, за недоведеністю неправомірності дій відповідачів. Додатково суд має констатувати, що НБУ не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, а тому позов до цієї організації не може бути задоволений із цих підстав також. Таким чином, приймаючи до уваги зясовані судом обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», [PERSON] банку України про визнання договорів недійсними та стягнення збитків. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк»про визнання недійсної додаткової угоди № 1 від 27 лютого 2009 року до договору про надання споживчого кредиту № [NUMBER] від 08 грудня 2006 року, суд приходить до такого. Вимагаючи визнання додаткової угоди № 1 недійсною, позивач послався на ч. 1 ст. 229 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, позивач ані в позовній заяві, ані в особистих поясненнях не вказав, щодо яких обставин, які мають істотне значення, він помилився при укладенні оспорюваної угоди, чи яким чином його навмисно введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Посилання щодо тиску на позивача з боку співробітників банку під час укладення додаткової угоди не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому до уваги судом не приймаються. Згідно п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність посилань позивача, а тому відсутність підстав для задоволення вказаного позову. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі.

Outcome: dismissed