Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-27 00:00:00

У жовтні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Банк Восток, третя особа [PERSON], про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання позивач, посилалася на те, що 11.08.2008 року між її колишнім чоловіком [PERSON] та відповідачем ПАТ [PERSON] кредитний договір № 131.980.08.02.М, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 50\~000,00 грн. строком до 11.09.2010р. зі сплатою за користування ним 24% річних. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, з позивачкою було укладено договір поруки № 131.980.08.02.М1. Позивачка вважає, що кредитний договір було укладено з порушенням норм діючого законодавства України та є недійсним, тому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 131.980.08.02.М від 11.09.2008 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ Хоум [PERSON] банк, правонаступником якого э ПАТ Банк Восток; визнати недійсним договір поруки № 131.980.08.02.М1 від 11.09.2008р., укладеного між [PERSON], [PERSON] та ЗАТ Хоум [PERSON] банк, правонаступником якого э ПАТ Банк Восток; стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, суду надав свої заперечення (а.с.28-29), посилаючись на те, що банком було виконано всі вимоги за кредитним договором. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечував, визнаючи свою заборгованість перед банком. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 11 вересня 2008 року між ЗАТ Хоум [PERSON] (найменування змінено на ПАТ Банк Восток) та третьої особою [PERSON] було укладено кредитний договір № 131.980.08.02.М, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 50\~000,00 грн. строком до 11.09.2010р. зі сплатою за користування ним 24% річних. Зобовязання позичальника, що випливали зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з позивачкою [PERSON] договору поруки № 131.980.08.02.М1 від 11.09.2008р. В своєму позові, позивачка посилається на те, що при укладанні кредитного договору було порушено Закону України Про захист прав споживачівта деякі норми цивільного законодавства. Проте, з посиланням позивачки суд погодитись не може, оскільки кредитний договір № 131.980.08.02.М від 11.09.2008р., як зазначалося вище, було укладено саме між третьою особою та банком згідно вимог чинного законодавства, в тому числі відповідно до вимог Закону України Про захист прав споживачів. Умови договору на які посилається позивачка, і які на її думку мали бути повідомлені при укладенні Договору, відповідно до Закону України Про захист прав споживачівне мали повідомлятись поручителю за кредитним договором. Повідомлення зазначених умов кредитного договору поручителю не передбачено, адже він не є позичальником. Споживачу (позичальнику) під час укладення договору було надано всю можливу і необхідну інформацію для здійснення свідомого вибору. Договором було чітко визначено валюту зобов'язання (гривня), обов'язки позичальника за договором: річну відсоткову ставку, комісію за надання кредиту, суму грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом, черговість погашення заборгованості за кредитом, позичальник в заяві-анкеті на отримання кредиту підтвердив ту обставину, що його було ознайомлено з тарифами банку і він згоден їх виконувати. Згідно Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.) від 07.10.2010 р. застосування Закону України Про захист прав споживачівдо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Статтею 23 Закону України Про захист прав споживачіввстановлено відповідальність за невиконання його вимог, яка не передбачає можливість визнання договору недійсним. Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Законодавством чітко врегульовані підстави для визнання недійсними угод. Так, відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Підписаний кредитний договір свідчить про вільне волевиявлення сторін Банку і [PERSON]А, яке відповідало внутрішній волі останнього. Позивачкою не наведено в чому саме порушені її права при укладенні Договору, що не було повідомлено саме їй при укладенні Договору. Наявність третейського застереження у п.8.1. Договору в жодному разі не порушує права [PERSON]А на судовий захист у суді загальної юрисдикції. Про вирішення спорів у загальних судах зазначено у п.8.1. Договору. Отже, позивачкою не подано жодного доказу на підтвердження порушень Закону України Про захист прав споживачівчи будь-якого іншого закону, а у позові містяться лише посилання на норми вказаного закону, без наведення фактів його порушення. Таким чином, Договір та договір поруки №131.980.08.02.М1 від 11.09.2008 р., яким забезпечується виконання основного зобов'язання не можуть бути визнані недійсними, адже, були вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed