Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу в гірській місцевості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON], з 01 лютого 2005 року по 14 вересня 2012 року перебувала у трудових відносинах з ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк України", правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк України" і працювала у Філії "Відділення Промінвестбанку в м. Рахові Закарпатської області". Філія "Відділення Промінвестбанку в м. Рахові Закарпатської області" розташована у м. Рахів Закарпатської області, якому, згідно Постанови Кабінету Міністрів України №647 від 11.08.1995 року "Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських", надано статус гірського населеного пункту. 06.06.2005 року, їй, [PERSON], видано посвідчення серії [NUMBER], згідно якого, вона має статус особи, яка проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського і користується пільгами, встановленими ЗУ "Про статус гірських населених пунктів України" від 15.02.1995 року. На підставі наведеного, просила стягнути із Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк" на її користь 55 324.13 гривень з відрахуванням із зазначеної суми податкових і страхових платежів за роботу в гірському населеному пункті згідно Постанови КМУ "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" від 11.08.1995 року №648. У ході судового розгляду справи позивачкою було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивачка додатково просить стягнути з відповідача в її користь судові витрати на правову допомогу в сумі 6200 гривень. 31 січня 2013 року позивача подала суду ще одну заяву про збільшення позовних вимог, та зазначила, що у позовній заяві сума заборгованості була вказана станом на 31.08.2012 року, так як на момент подачі позовної заяви, Банком їй була надана довідка щодо отриманої заробітної плати в банку станом на 31.08.2012 року. 23.10.2012 року їй надана довідка щодо нарахованої заробітної плати за вересень 2012 року. Розмір нарахованої за період її роботи в ПАТ "Промінвестбанк" з урахуванням заробітної плати за вересень місяць 2012 року складає 55 588, 51 грн. Тому просить суд стягнути з ПАТ "Промінвестабнк" на її користь 55 588, 51 грн. з відрахуванням із зазначеної суми податкових і страхових платежів за роботу в гірському населеному пункті. Позивачка - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у її відсутності, збільшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", в судове засідання, повторно не з'явився. Однак 20 лютого 2013 року (реєстрація по канцелярії суду) представник відповідача - Горват М.В. подав заперечення на позовну заяву. В даному запереченні, йдеться про те, що позивачка [PERSON] посвідчення громадянки, якій надано статус особи, котра проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, ПАТ "Промінвестбанку" не пред'явила. Так як реалізації цієї пільги є правом особи, а не обов'язком, то надаватись вона має за заявою особи та за пред'явлення нею посвідчення особи, яка проживає, працює на території гірського населеного пункту. Більше того, виходячи зі змісту постанови КМУ № 648 вимоги щодо здійснення доплати за роботу в гірській місцевості поширюються тільки на посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами, як мінімальні гарантії в оплаті праці, або прямо встановлені Кабінетом Міністрів України чи іншим органом за його дорученням, тобто в основному на працівників бюджетних установ. Оклади банківських працівників не визначені генеральною, галузевою, регіональною угодою, а є значно вищими, ніж встановлені законом мінімальні гарантії в оплаті праці, посадові оклади працівників банку визначаються на договірному рівні та не можуть бути нижчими за мінімальні гарантії, встановлені законодавством. Станом на липень 2005 року мінімальна заробітна плата складала 310 гривень, згідно ЗУ "Про Державний бюджет України на 2005 рік", а згідно довідки про нараховану заробітну плату [PERSON] за липень 2005 року отримала 940 гривень, і дана сума значно більша ніж 25% від мінімальної заробітної плати, що є мінімальною гарантією в оплаті праці. Суттєва різниця між розміром мінімальної заробітної плати та розміром заробітної плати позивача зберігалась і надалі. Тобто роботодавцем, встановивши посадові оклади значно більші за мінімальну заробітну плату, виконано вимоги п.1 Постанови №648. Крім того, позивачка при розрахунку нібито заборгованості по заробітній платі використовує суми зазначені в довідці про нараховану заробітну плату. Але оскільки вказані суми у довідці включають окрім посадового окладу і суми премій (інших доплат та матеріальної допомоги, то розрахунки надані позивачем є неправильними, так як постановою №648 чітко визначено, що підвищуються на 25% тарифні ставки і посадові оклади. На підставі наведеного, просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі, через безпідставність вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з відповідачем в трудових відносинах з 01 лютого 2005 року по 14 вересня 2012 року та працювала у Філії "Відділення Промінвестбанку в м. Рахів Закарпатської області". Їй було встановлено посадовий оклад, згідно із штатним розкладом. З трудової книжки позивачки серії [NUMBER] від 25.10.1975 року слідує, що наказом від 13 вересня 2012 року за № 114-б/с [PERSON] звільнено з роботи, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15.02.1995 року, який введено в дію 28.02.1995 року, статус особи, яка проживає і працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані "Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року №345. Відповідно до п.2 згаданого положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення, підприємством, установою чи організацією надають пільги та гарантії, встановлено ст.ст. 3,5 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні". Згідно посвідчення серії [NUMBER], виданого міськвиконкомом Рахівської міської ради, позивачка [PERSON], з 06.06 .2005 року набула статусу особи, яка проживає і працює на території гірського населеного пункту. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року №648 "Про умови праці осіб, які працюють у гірських районах", встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальної гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням КМУ або за його дорученням, підвищуються на 25 %. Проаналізувавши, вище наведені норми закону, суд констатує, що пільги, передбачені ст. 6 ЗУ "Про статус гірських населених пунктів в Україні" вищезгаданою Постановою розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами , як мінімальні гарантії в оплаті праці. Відповідно до частин 1, 2 ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг роботи). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. З постанови Верховного Суду України від 6 лютого 2013 року, справа № 6-151 цс 12, вбачається, що відповідно до п. 1 Постанови № 648 на 25 відсотків підвищуються тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням. Із вище зазначених норм випливає, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють в гірських населених пунктах вищі на 25 % і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальної гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах" не проводиться. Судом достовірно встановлено, що ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" не є стороною генеральної угоди, угоди на галузевому чи регіональному рівні. Виходячи з того, що Банк не є стороною укладення галузевих (регіональних) угод, за розмір гарантії в сфері оплати праці, слід брати розмір встановленої на визначений період мінімальної заробітної плати, який відповідно до затверджених державних бюджетів складав: у липні 2005 року - 310 грн.; у 2006 році - від 350 до 400 грн.; у 2007 році - від 400 до 460 грн.; у 2008 році - від 515 до 605 грн.; у 2009 році - від 605 до 744 грн.; у 2010 році - від 869 до 922 грн.; у 2011 році - від 941 до 1004 грн. Так, слід зазначити, що у відповідності до ЗУ "Про Державний бюджет України на 2005 рік", станом на липень 2005 року мінімальна заробітна плата складала 310 гривень, тоді, як згідно довідки про нараховану заробітну плату [PERSON] - остання за липень 2005 року отримала 940 гривень, дана сума значно більша ніж 25% від мінімальної заробітної плати, що є мінімальною гарантією в оплаті праці. Суттєва різниця між розміром мінімальної заробітної плати та розміром заробітної плати позивачки зберігалась і надалі. Тобто роботодавцем, було встановлено позивачці [PERSON] посадовий оклад значно більший за мінімальну заробітну плату, а отже і виконано вимоги п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах". Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні збільшених позовних вимог [PERSON] слід відмовити, оскільки, фактична тарифна ставка позивачки, за період з липня 2005 року по вересень 2012 року, відповідно до довідки про нараховану заробітну плату [PERSON] була значно вищою від гарантованих галузевими угодами за вказані роки мінімальних тарифних ставок, а тому норми ПКМ України від 11.08.1995 року "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах", в даному випадку не застосовується. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.2 ст.79 ЦПК до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, витрати на правову допомогу в розмірі 6200 гривень стягненню на користь позивачки не підлягають. У відповідності до ч.4 ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору, слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed