Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-13 00:00:00

У жовтні 2012 року ПАТ „Банк „Демарк" звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] 331 681грн.51коп. суми заборгованості за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року, а також витрати по сплаті судового збору. Позивач свої вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до умов зазначеного кредитного договору, додаткової угоди №1-380 від 23 листопада 2004 року та договору №2-380 від 06 травня 2005 року ВАТ „Банк „Демарк" (правонаступником якого є ПАТ „Банк „Демарк") надало [PERSON] кредит на споживчі цілі в сумі 100 000 грн. з кінцевим строком повернення кредиту 24 листопада 2005 року та зі сплатою 25% річних. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, а позичальником умови договору було виконано частково. 01 лютого 2006 року Прилуцьким міськрайонним судом було видано судовий наказ про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 117851грн.58 коп., проте борг до цього часу не сплачений, в зв'язку з чим заборгованість станом на 15 жовтня 2012 року становить 331 681грн.51 коп., з яких: 141339грн. 99 коп. - заборгованість за відсотками за період з 01 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2012 року, 114854грн.41 коп. - пеня за порушення строків користування кредитом, 75487грн.11 коп.. - пеня за несвоєчасну оплату відсотків за користування кредитом. У листопаді 2012 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним кредитний договір №380 від 07 травня 2004 року, укладений між нею та ВАТ „Банк „Демарк", і вирішити питання про судові витрати. Позивач зазначала, що в своїй позовній заяві банк не вказав, що відносно укладення зазначеного кредитного договору та змін до нього, а також отримання за цим договором коштів, посадові особи позивача притягнуті до кримінальної відповідальності. Такі обставини [PERSON] вважає суттєвими при вирішенні даної справи, оскільки коштів за кредитним договором вона не отримувала, а сам договір було укладено незаконно, що встановлено вироком Прилуцького міськрайонного суду від 21 вересня 2011 року. Позивач вказувала, що банк не виконав свої зобов'язання за договором належним чином, не видав їй коштів, а кошти отримали працівники банку, які обманним шляхом спонукали її на укладення кредитного договору. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 03 грудня 2012 року в задоволенні позовів відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ „Банк „Демарк" просить скасувати зазначене рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовної заяви та задовольнити позовні вимоги банку. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що вироком суду від 21 вересня 2011 року встановлено, що [PERSON] надала необхідні документи для оформлення кредиту та власноруч підписала спірний кредитний договір, зміни до нього та заяву на видачу готівки, яка є документом, що підтверджує отримання кредитних коштів позичальником, а отже є доказом того, що банком виконано зобов'язання за кредитним договором та надано грошові кошти позичальнику. Та обставина, що коштами [PERSON] заволоділи інші особи, не спростовує того факту, що банком кошти за кредитним договором було видано, та не є підставою вважати його неукладеним. Крім того, ПАТ „Банк „Демарк" вказує, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 січня 2012 року було задоволено позов [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної злочином внаслідок заволодіння її грошовими коштами за спірним кредитним договором, і стягнуто на її користь кошти, в тому числі 137182грн.57 коп., пов'язані з кредитним договором, дане рішення банком виконано. Ця обставина свідчить про визнання позивачкою чинності кредитного договору та про те, що він був укладений, а кошти позичальником отримані. Апелянт зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки в зустрічній позовній заяві позивач не ставила питання про визнання кредитного договору неукладеним. Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо пропуску банком строку позовної давності, оскільки кредитний договір залишається чинним до дати повної сплати позичальником заборгованості за кредитом та інших платежів відповідно до умов договору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та винести в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та обгрунтованість заявлених нею вимог про визнання кредитного договору недійсним. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ „Банк „Демарк" підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, з таких підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ „Банк „Демарк", суд першої інстанції виходив з того, що вироком Прилуцького міськрайонного суду встановлено, що [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року та додатковою угодою №1-380 від 23 листопада 2004 року не отримувала, а тому останній відповідно до ст.ст.1046, 1054 ЦК України є неукладеним, отже позовні вимоги банку є необгрунтованими і не доведеними. Щодо вимог по зустрічному позову, то суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що [PERSON] не надано суду належних і допустимих доказів на вчинення обману позичальника ПАТ „Банк „Демарк". Апеляційний суд виходить з наступного. По справі встановлено, що 07 травня 2004 року ВАТ „Банк „Демарк" (згодом перейменовано на ПАТ „Банк „Демарк") та [PERSON] уклали кредитний договір №380, згідно умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 45 650 грн. з кінцевим строком повернення 06 травня 2005 року зі сплатою 25% річних (а.с.4-5). Додатковою угодою №1-380 від 23 листопада 2004 року до зазначеного кредитного договору були внесені зміни, якими збільшено розмір кредиту до 100 000 грн. (а.с.6). Також в кредитний договір були внесені зміни договором №2-380 від 06 травня 2005 року, яким визначено кінцевий строк повернення кредиту 24 листопада 2005 року (а.с.7). Судовим наказом Прилуцького міськрайонного суду від 01 лютого 2006 року стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ „Банк „Демарк" суму боргу за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року в розмірі 117851 грн. 58 коп., а саме заборгованість за кредитом в сумі 99650 грн., проценти за кредит за період з 01 травня 2005 року по 22 січня 2006 року в сумі 14225 грн.10 коп., пеня за несвоєчасно сплачені проценти в сумі 916 грн. та пеня за несвоєчасне погашення кредиту з 25 листопада 2005 року по 22 січня 2006 року в сумі 3060 грн. 48 коп. Як встановлено апеляційним судом, даний судовий наказ не виконаний [PERSON]Б, і він повернутий стягувачеві без виконання. Вироком Прилуцького міськрайонного суду від 21 вересня 2011 року встановлено, що 07 травня 2004 року, завідуюча відділенням банку [PERSON], зловживаючи своїм службовим становищем, повторно, з метою заволодіння грошовими кредитними коштами [PERSON], діючи умисно за попередньою змовою із ведучим економістом банку [PERSON], умовила [PERSON] оформити готівковий кредит згідно договору кредитування №380 від 07 травня 2004 року на суму 46500 грн. та надала вказівку [PERSON] на оформлення кредитних документів по зазначеному кредиту. Після цього [PERSON] належним чином оформила кредитні документи та надала до каси банку заяву на видачу готівки за №001 від 07 травня 2004 року, а [PERSON] надала на підпис [PERSON] кредитні документи, не роз'яснюючи їх змісту, з метою приховування злочинних дій. [PERSON] на підставі зазначеної заяви, в порушення: п.36 „Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", п.5 „Інструкції про касові операції в банках України" та п.2.17 „Посадової інструкції завідуючою касою Банку", без присутності клієнта, видала з каси банку грошові кошти в сумі 46500 грн., які [PERSON] взагалі не отримала. Заволодівши у такий спосіб кредитними грошовими коштами клієнта банку, [PERSON], [PERSON] використали їх на власний розсуд, чим спричинили потерпілій [PERSON] матеріальну шкоду на суму 46500 грн., бо [PERSON] залишилася винною банку 46500 грн. у вигляді непогашеного кредиту. 23 листопада 2004 року, завідуюча відділенням банку [PERSON], зловживаючи своїм службовим становищем, повторно, з метою заволодіння грошовими кредитними коштами [PERSON], діючи умисно за попередньою змовою із ведучим економістом банку [PERSON], умовила [PERSON] збільшити суму кредитування за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року до 100 000 грн. та надала вказівку [PERSON] на оформлення кредитних документів. Після цього [PERSON] належним чином оформила кредитні документи та надала до каси банку заяву на видачу готівки за №040 від 23 листопада 2004 року, а [PERSON] надала на підпис [PERSON] кредитні документи, не роз'яснюючи їх змісту, з метою приховування злочинних дій. [PERSON] на підставі зазначеної заяви, в порушення: п.36 „Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", п.5 „Інструкції про касові операції в банках України" та п.2.17 „Посадової інструкції завідуючою касою Банку", без присутності клієнта, видала з каси банку грошові кошти в сумі 49000 грн., які [PERSON] взагалі не отримала. Заволодівши у такий спосіб кредитними грошовими коштами клієнта банку, [PERSON], [PERSON] використали їх на власний розсуд, чим спричинили потерпілій [PERSON] матеріальну шкоду на суму 49000 грн., бо [PERSON] залишилася винною банку 49000 грн. у вигляді непогашеного кредиту. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 січня 2012 року стягнуто з ПАТ „Банк „Демарк" на користь [PERSON] заподіяну злочином матеріальну шкоду в сумі 10007 доларів США та 137182 грн. 57 коп., із них 46500грн. та 49000грн за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року (а.с.69-70,76,77). Зазначене рішення суду виконано банком в повному обсязі, про що свідчить копія постанови про закінчення виконавчого провадження від 25 липня 2012 року (а.с.71). Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку, оскільки вироком суду встановлено, що [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором №380 від 07 травня 2004 року та додатковою угодою від 23 листопада 2004 року не отримувала, відповідно кредитний договір є неукладеним, ґрунтується на невірному тлумаченні норм законодавства, що регламентують спірні правовідносини. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У разі, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії - ч.2 ст.640 ЦК України. Законодавець пов"язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). Проте кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Дії щодо видачі/перерахунку коштів стосуються виконання кредитного договору, а не його укладення. Кредитний договір між сторонами у даному спорі укладений у письмовій формі; з нього вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо суми кредиту, відсотків, виконання зобов"язань, відповідальності сторін за невиконання зобов"язань. П.8.1 договору сторони визначились, що кредитний договір набуває чинності з дати його підписання позичальником та уповноваженою особою банку. Договір підписаний сторонами, [PERSON] також підписала цей договір, це підтверджується і вироком суду, і висновком судової почеркознавчої експертизи у кримінальній справі. Тобто, кредитний договір є укладеним, проти чого не заперечував представник відповідача. Ч.3 ст. 510 ЦК України визначено, що кожна із сторін у зобов"язанні має одночасно і права і обов"язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов"язана вчинити на користь другої сторони і одночасно кредитором у тому, що вона має вимагати від неї. Тобто, банк у даних правовідносинах як боржник мав вчинити певні дії. Згідно п.3.3.1 кредитного договору кредит надається у безготівковій формі. Платежі за кредитом здійснюються в гривні відповідно до умов укладених договорів шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника на поточний рахунок продавця при умові: сплати позичальником продавцю товару авансу к установленому розмірі, за рахунок власних коштів, та надання банку документального підтвердження цього; сплати позичальником платежів, передбачених п.4.1 цього договору. Проте, як встановлено вироком Прилуцького міськрайонного суду від 21 вересня 2011 року, 07 травня 2004 роки кошти в сумі 46 500 грн. та 23 листопада 2004 року в сумі 49 тис. грн. були видані готівкою з каси банку. Документами, які підтверджують видачу коштів з каси банку є заява на переказ готівки №001 від 07 травня 2004 року на суму 45650 грн. (а.с.139) та заява про видачу готівки №040 від 03 листопада 2004 року на суму 49 тис. грн. (а.с.138). За вироком суду та згідно висновку почеркознавчої експертизи від 26 березня 2008 року підписи в графі про отримання коштів в зазначених заявах виконані [PERSON] Зазначення у вироку суду про те, що видані з каси гроші „[PERSON] взагалі не отримувала", жодним чином не спростовує документального підтвердження заявами про видачу готівки з підписами [PERSON], які є єдиними банківськими документами підтвердження отримання грошей, фактів їх видачі; при цьому за те, що цими коштами розпорядилися працівники банку, вони понесли кримінальну відповідальність, а банк поніс матеріальну відповідальність, відшкодувавши [PERSON] за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 січня 2012 року шкоду, завдану злочином, розмір якої відповідає сумам виданих банком коштів за даним кредитним договором (а.с.69-71,76,77). Враховуючи підписання [PERSON] заяв про видачу готівки; отримання нею коштів на відшкодування шкоди за рішенням суду від 18 січня 2012 року, апеляційний суд знаходить, що відповідач фактично визнала наявність договірних відносин між нею та банком, тому вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про неукладений кредитний договір і безпідставно відмовив у задоволенні позову банку. Заявлені банком вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором по відсоткам за період з 01 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2012 року, пені за порушення строків користування кредитів, пені за несвоєчасну оплату відсотків за користування кредитом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Положення ст.526 ЦК України передбачають, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Даний кредитний договір є укладеним, дія його не припинена, він не визнаний судом недійсним, тому згідно з законом такий договір є правомірним і підлягає виконанню. Крім того, на сьогоднішній день є чинним судове рішення - судовий наказ Прилуцького міськрайонного суду від 01 лютого 2006 року, яким стягнуто з [PERSON] за цим же кредитним договором тіло кредиту, відсотки та пеню по 22 січня 2006 року; в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами відмовлено (а.с.72-74). Наданий банком розрахунок заборгованості про кредитному договору у даній справі відповідачем, третіми особами не оспорювався, тому його апеляційний суд вважає прийнятним. В оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції зазначив, що представником відповідача ставилося питання про застосування строків позовної давності, проте суд виходив з необґрунтованості позовних вимог і тому не вбачав підстав для застосування строку позовної давності. Проте апеляційний суд вважає, що заява про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню в частині вимог про стягнення неустойки (пені), виходячи з положень п.1ч.2 ст.258 ЦК України. Вимоги банку підлягають частковому задоволенню, з [PERSON] на користь на користь „Банк „Демарк" належить стягнути 174 229 грн.70 коп.; з них заборгованість по відсотках за період з 01 жовтня 2010 року по 14 жовтня 2012 року в сумі 141339 грн.99 коп.; пеня по кредиту( п.7.3 кредитного договору) в розмірі 13 719 грн. 97 коп. за період з 24 жовтня 2011 року по 14 жовтня 2012 року; пеня по відсотках (п.7.4 кредитного договору) в сумі 19169 грн. 74 коп. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, то апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні її позову. Ч.1 ст.202 ЦК України визначено, що правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування -ч.ч.1,2 ст. 230 ЦК України. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів не має істотного значення. Суд першої інстанції, розглянувши зустрічні позовні вимоги, прийшов до висновку про те, що [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на вчинення обману з боку ПАТ „Банк „Демарк" в розумінні ст.ст. 229,230 ЦК України. Такий висновок суду ґрунтується на правильному тлумаченні норм чинного законодавства і відповідає наявним матеріалам справи. При цьому вирок Прилуцького міськрайонного суду від 21 вересня 2011 року, на який посилається позивач по зустрічному позову, не містить висновку про те, що [PERSON] при укладенні кредитного договору №380 від 07 травня 2004 року введена в оману працівниками банку [PERSON] та [PERSON] Доводи апеляційної скарги [PERSON] не містять жодних доводів щодо невірного застосування судом норм матеріального та процесуального права, тому апеляційний суд не знаходить правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним. В зв"язку з частковим задоволенням позову банку належить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ „Банк „Демарк" судові витрати в розмірі 2613 грн.45 коп.

Outcome: partial