Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-12 00:00:00

21.02.2011 р. позивачка звернулась у суд з указаними вимогами до співвідповідачів, обґрунтувавши позов так. Міжгірська селищна рада в 1975 р. її чоловіку [PERSON] надала земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. На підставі цього рішення було видано будівельний паспорт і за рішенням селищної ради від 21.05.1981 р. за [PERSON] оформлено право власності на домобудівлю в смт. Міжгірї, вул. Ломоносова, 17. В плані забудови земельної ділянки до будинку вказана дорога з вулиці Ломоносова шириною 4 м. Позивачка вважає, що ця дорога має проходити через земельну ділянку, на якій розташований будинок № 15 по вул. Ломоносова, що належить [PERSON] згідно державного акту, виданого Міжгірською селищною радою в 2009 р. Відділ архітектури Міжгірської РДА не заперечує, щодо надання підїздної дороги до земельної ділянки позивачки, зважаючи на те, що такий підїзд був визначений в плані забудови в 1975 р. Позивачка після смерті чоловіка право власності на землі оформила за собою на площу 0, 0426 га на підставі рішення селищної ради від 06.12.2005 р. з видачею державного акта в 2008 р. У цьому акті зазначено дорогу через земельну ділянку [PERSON] шириною 1, 5 м. Установа пожежної безпеки встановила, що підїзду до земельної ділянки не має, бо ширина дороги становить 1 м, хоча нормативна мінімальна ширина становить 3, 4 м.. Позивачка вважає, що відповідач селищна рада безпідставно винесла рішення від 10.02.2011 р. про відмову їй в облаштуванні підїздної дороги загального користування, шляхом вилучення необхідної земельної ділянки з власності [PERSON] з мотивів відсутності суспільної необхідності, не зважаючи на те, що позивачка дала письмову згоду на вилучення її земельної ділянки для обслуговування дороги. Позивачка вимоги підтримала і додатково пояснила, що вона в часі швидше одержала державний акт на право приватної власності на землю ніж [PERSON], а тому вважає виданий співвідповідачці державний акт протиправним, бо у цьому акті не вказано про дорогу загального користування, а в акті позивачки зазначено дорогу шириною 1, 5 м. Представник відповідача - Міжгірська селищна рада позов заперечив, а позицію обґрунтував так. Рішенням Міжгірської селищної ради від 10.02.2011 р. № 39 позивачці відмовлено у вилученні земельної ділянки з приватної власності [PERSON] для обслуговування підїздної дороги до житлового будинку № 17 по вул. Ломоносова в смт. Міжгірї, в якому мешкає позивачка в звязку з відсутністю підстав, передбачених законом. Згідно постанови Міжгірського районного суду від 11.05.2011 р. в справі № 2-а-753/11 позивачці відмовлено в задоволенні позову про визнання вказаного рішення протиправним. Ця постанова суду ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2012 р. залишена без змін, а апеляційну скаргу позивачки відхилено. Представник відповідача також звернув увагу суду на те, що облаштування дороги до земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок позивачки, можливе тільки за рахунок цієї земельної ділянки, бо співвідповідачка [PERSON] не дає згоди на вилучення частини земельної ділянки, яка належить їй на праві власності . Натомість підїзд необхідний виключно для потреб позивачки, а тому не має суспільної необхідності для облаштування дороги. Співвідповідачка [PERSON] позов заперечила, а позицію вмотивувала наступним. Вона і позивачка є своячками - невістками ( їх чоловіки були рідними братами і померли). За їх життя і життя матері чоловіків у 1975 р. ( за письмової згоди матері), належна їй земельна ділянка була наділена для будівництва двох житлових будинків за адресами вул. Ломоносова, № 15 (де мешкає позивачка) і № 17 ( де мешкає співвідповідачка). Зокрема, мати надала дозвіл [PERSON] ( чоловікові позивачки) на відведення земельної ділянки площею 0, 03 га. Після забудови будинків № 15 і № 17 по вул. Ломоносова в смт. Міжгіря спорів між нею і позивачко і їх чоловіками не виникало. Після смерті чоловіків у 2008 р. позивачка приватизувала земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, однак більшою площею ( 426 кв.м.), а співвідповідачці в 2009 році передано у власність 443 кв. м. Дізнавшись про це позивачка ініціювала скарги і звернулась в суд щодо облаштування підїздної дороги, однак не за рахунок своєї земельної ділянки, а з метою вилучення частини земельної ділянки , яка є власністю співвідповідачки. Оцінивши позиції сторін, їх доводи і подані ними докази, суд установив такі обставини. Згідно рішення виконкому Міжгірської селищної ради від 11.02.1975 р. № 7 [PERSON] (чоловіку позивачки) надано дозвіл на будівництво жилого двохповерхового житлового будинку по вул. Ломоносова, 11 ( на даний час 17) на площі 0, 03 га за рахунок земельної ділянки матері. Пунктом 2 цього рішення [PERSON] було зобовязано виготовити в районного архітектора паспорт на виділену земельну ділянку і одержати дозвіл на вчинення будівельних робіт. Згідно плану забудови вказаної земельної ділянки (копія посвідчена районним архітектором у 1993 р.) до будинку і земельної ділянки, відведеної для його забудови з вул. Ломоносова визначено підїзд шириною 4 м. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 543382, виданого [PERSON] 07.02.2008 р. на підставі рішення селищної ради від 06.12.2005 р. їй передано у власність 0, 0426 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в смт. Міжгірї по вул. Ломоносова, 17. На плані меж земельної ділянки, а також в описі меж зазначено, що ця земельна ділянка межує із дорогою загального користування шириною 1, 5 м ( «Б» - «В»), і пішохідною дорогою довжиною 19, 8 м ( «В» - «Г»), а також [PERSON] ( тобто [PERSON]І.). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 437942, виданого [PERSON] 14.07.2009 р. на підставі рішення селищної ради від 26.02.2009 р. їй передано у власність 0, 0443 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в смт. Міжгірї по вул. Ломоносова, 15. На плані меж земельної ділянки, а також в описі меж зазначено, що земельна ділянка межує в т.ч.: із земельними ділянками державної власності («А - Б»), із землями загального користування (дорогою) («Б - В»), із землями [PERSON] - («В - Г»). Рішенням Міжгірської селищної ради № 39 від 10.02.2011 р. відмовлено позивачці у вилученні земельної ділянки з приватної власності [PERSON], яка мешкає в будинку № 15 по вул. Ломоносова в смт. Міжгірї, для обслуговування підїздної дороги до житлового будинку № 17 по вул. Ломоносова в смт. Міжгірї, в якому мешкає [PERSON] у звязку з відсутністю підстав, передбачених законодавством. Постановою Міжгірського районного суду від 11.05.2011 року в справі № 2-а-753/11 оскаржуване позивачкою рішення визнано таким, що не відповідає закону і їй відмовлено в зобовязанні винести рішення про вилучення та викуп земельних ділянок для суспільної потреби облаштування підїздної дороги. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2012 р. № 61673/11 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, в вказану постанову без змін. Судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що розширення підїздної дороги необхідно лише позивачці з метою кращого доступу (підїзду) до її житлового будинку, і не має суспільної необхідності чи суспільної потреби у вилученні земельної ділянки. Окрім цього, [PERSON] і [PERSON], одержавши державні акти відповідно в 2008 і в 2009 р., як суміжні землевласники узгодили розташування земельних ділянок і пішоходної дороги між ними. При розгляді позову в розглядуваній справі цивільного судочинства позивачка не подала інших доказів та обґрунтувань на ствердження своїх вимог. Ст. 60 ч.1 ЦПК України зобовязує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст. 61 цього кодексу. Ст. 61 ч.1 ЦК України передбачено, що обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а ч. 3 цієї статті передбачає, що обставини встановлені судовим рішенням, зокрема в адміністративній справі, що набрало законної сили не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, позивачка не довела свої вимоги щодо необхідності визнання недійсним державного акту, виданого [PERSON], і примусового вилучення з її власності частин земельної ділянки для суспільної дороги. Натомість співвідповідачі спростували позовні вимоги запереченнями і поданими доказами, довівши суду, що позивачка має виключно приватний інтерес, який бажає задовольнити шляхом ущемлення прав іншого землевласника, який не дає на це згоди обґрунтовано і на законних підставах. Суд не знайшов підстав для застосування статей 146, 147, 152 ч.ч. 2,3 ЗК України щодо вимог позивачки і вважає, що за обставинами справи позиція відповідачки ґрунтується на вимогах ст. 152 ч. 1 , ст..153 ч. 1 ЗК України. Судових витрат до стягнення чи повернення не має.

Outcome: dismissed