Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-21 00:00:00

У травні 2011 року позивачка звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], в якій просила визнати за нею право власності на 1\\2 частину домоволодіння та земельної ділянки № 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві, виділити їй в натурі 1\\2 частину домоволодіння № 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві та визначити порядок користування земельною ділянкою загальною площею 476 кв. м. по пров. Херсонському № 4 у м. Миколаєві. Позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги та відповідно до останньої заяви від 16.05.2012 року змінила предмет позову та просила суд визнати домоволодіння № 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову позивачка вказувала, що рішенням Миколаївської міської ради № 996 від 26 жовтня 1984 року відповідачу було надано земельну ділянку загальною площею 476 кв. м. для будівництва житлового будинку по пров. Херсонському у м. Миколаєві. 31 березня 1989 року вона уклала шлюб із відповідачем по справі. Відповідно до акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння Виконавчого комітету Корабельного району м. Миколаєва, житловий будинок N9 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві закінчений будівництвом було прийнято до експлуатації у 1991 році. Посилаючись на те, що спірний будинок вони будували разом та те, що відповідач вважає, що він є одноосібним власником будинку, просила суд на підставі положень ст. 60 та ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, визнати домоволодіння N9 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві спільною сумісною власністю подружжя У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у заяві від 16.05.2012 року. Відповідач та його представник у судовому засіданні та у відзиві на позовну закяву проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність, просили суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та його представника, надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що рішенням Миколаївського виконавчого комітету Ради народних депутатів N9 996 від 26 жовтня 1984 року [PERSON] було відведено земельну ділянку площею 476 кв. м. по пров. Херсонському, 4 у м. Миколаєві для будівництва індивідуального житлового будинку. На підставі зазначеного рішення та відповідно до вимог діючого на той час законодавства, між [PERSON] та Відділом комунального господарства виконкому Корабельної районної ради народних депутатів 25 грудня 1984 року було укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти, який посвідчений державним нотаріусом П'ятої миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-26. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав право власності на житловий будинок № 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві зареєстровано за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти, який посвідчений державним нотаріусом П'ятої миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-26. 31 березня 1989 року між [PERSON] та [PERSON]було укладено шлюб, який зареєстровано Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 189. З оглянутої у судовому засіданні інвентарної справи на домоволодіння № 4 по пров. Херсонському у м. Миколаєві вбачається, що зазначене домоволодіння відповідно до Акту прийняття до експлуатації індивідуального домоволодіння було прийнято до експлуатації 11 вересня 1991 року, про що є відповідна відмітка. Відповідно до положень ст. 22 КпШС України (який діяв на час спірних поравовідносин) майно нажите подружжям тільки за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України). Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Статтею 1 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. З урахуванням наведених норм вбачається, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності сторін та чинне законодавство не передбачає визнання такого права в судовому порядку. А відтак, враховуючи те, що позивачка обрала спосіб захисту своїх прав, який не передбачений законодавством, та не заявляла вимог щодо визнання права власності на частку спірного майна, як на частку спільно нажитого майна подружжя, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В порядку ст. 88 ЦП К України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача.

Outcome: dismissed