Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідача про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що 31 серпня 2009 року по вул. Паркова Алея з вини відповідача, який керував автомобілем "Пежо"д\\н [NUMBER] було вчинено ДТП. На дату вчинення події відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль „Форд" д\\н [NUMBER] (водій [PERSON].) Матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля, без врахування втрати товарної вартості, складає 21 624,58 грн., відповідно до Звіту про оцінку автомобіля. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована не була, при цьому власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, до якої було додано копію полісу обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Договірних зобов'язань між МТСБУ, потерпілою стороною та відповідачем не виникало. Відповідно до п. 41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивач за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Здійснено виплату відшкодування 20 662,48 грн. за шкоду заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого та 740 грн. в рахунок відшкодування витрат понесених на проведення експертного дослідження. Оскільки особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію здійснених витрат. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, при цьому зазначив, що дійсно 31 серпня 2009 року відбулось ДТП, винним у вчиненні якого визнано відповідача, якого притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, однак просить застосувати строк позовної давності тривалістю у три роки у відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", Страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток у повному обсязі. Як встановлено в судовому засіданні, 31 серпня 2009 року по вул. Паркова Алея з вини відповідача, який керував автомобілем "Пежо"д\\н [NUMBER] було вчинено ДТП. На дату вчинення події відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, при цьому вина відповідача у вчиненні ДТП підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 15 вересня 2009 року. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль „Форд" д\\н [NUMBER] (водій [PERSON].) Матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля, без врахування втрати товарної вартості, складає 21 624,58 грн., відповідно до Звіту про оцінку автомобіля. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП відшкодована не була, при цьому власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, до якої було додано копію полісу обов'язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Таким актом є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який містить спеціальні норми щодо регулювання даних правовідносин. Відповідно до п. 41.1 ст.41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивач за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно зі ст. 22 ЦК України позивач відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров"ю та майну третіх осіб під час ДТП. На виконання вимог вище зазначеного Закону України позивачем здійснено виплату страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку у розмірі 20 662,48 грн. за шкоду заподіяну в результаті пошкодження транспортного засобу потерпілого та 740 грн. в рахунок відшкодування витрат понесених на проведення експертного дослідження. Оскільки позивачем було виплачено потерпілому відшкодування, до нього перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи відповідальної за заподіяну шкоду. Однак при подачі позову позивачем порушено вимоги ст. 267 ЦК України та пропущено трирічний строк позовної давності. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно з ч.ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача суму виплаченого 24 листопада 2009 року потерпілому відшкодування, при цьому з позовом звернувся до суду 06 грудня 2012 року . У відповідності до ч. 6 ст. 261 ЦПК України за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Основне зобов'язання, тобто виплата відшкодування відбулася 24 листопада 2009 року. (а.с.5) Представником позивача зазначалося про те, що " ухвалою Деснянського районного суду м. Києва саме 06 грудня 2012 року позовну заяву повернуто позивачу у зв'язку з не усунутими недоліками і саме 06 грудня повторно подано позов"-не можуть бути прийняті судом як поважні причини пропущення строку позовної давності, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем виникла ще 31 серпня 2009 року, про що позивачу було відомо з моменту написання потерпілим заяви до МТСБУ -з жовтня 2009 року. Дійсно, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року позов було залишено без руху з наданням 5 -ти денного строку для усунення недоліків, при цьому 22 листопада 2012 року отримано ухвалу, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (справа № 2-6177\\12, пров. №2603\\14815\\12). Тобто 27 листопада 2012 року закінчився строк на усунення недоліків, при цьому станом на 27 листопада недоліки не усунуті, тому 06 грудня 2012 року позовну заяву повернуто позивачу (а.с.28). Ухвала не оскаржувалася та набрала чинності, що не зупиняє перебігу строку позовної давності. Саме 06 грудня 2012 року через канцелярію суду позивач повторно подав позов. Крім того, сторона позивача в судовому засіданні не ставила питання поновлення строку позовної давності та не зазначала причин пропуску, тобто стороною позивача не надано суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності. Представником не зазначено і правових підстав зупинення чи переривання перебігу позовної давності у відповідності до ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача пропущено строк позовної давності, не зазначено поважності причин пропуску цього строку і не подано клопотання про поновлення вказаного строку, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено представниками відповідача у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд також не вбачає, оскільки відмовляє у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed