Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-09 00:00:00

В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси про усунення перешкод в користуванні власністю, [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності. [PERSON] посилається на те, що йому належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 5 листопада 2008 року за номером 4-3711 та посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою. Протягом 6-ти місяців позивач та відповідач знаходились у фактичних шлюбних відносинах. 24 листопада 2009 року [PERSON] зареєструвалась у квартирі [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі, а також зареєструвала свою доньку [PERSON]. Також, [PERSON] стало відомо, що [PERSON] знаходившись у фактичних шлюбних відносинах з ним, одночасно перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. 20 червня 2010 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності. 10 жовтня 2008 року [PERSON], [INFO] склала заповіт, за яким заповіла [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі. На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що [PERSON] вона знає з самого дитинства. В вересні 2008 року [PERSON] повідомила, що вона більше не в змозі самостійно пересуватися, й бажає, щоб матір [PERSON] її доглядала й утримувала, а вона за це залишить їй у спадок свою квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Одеса вул. Ільфа і Петрова буд.10 кв.59. Так, як мати не мала можливості цього зробити, вона запропонувала [PERSON] те, щоб її доглядала [PERSON], на що вона погодилася. На наступний день [PERSON] з [PERSON] переїхали до [PERSON], й з того часу й до її смерті [PERSON] її утримувала та доглядала [PERSON], так як остання не в змозі була самостійно пересуватися, доглядати за собою, слідкувати за своєю гігієною. На виконання домовленості [PERSON] 10 жовтня 2008 року склала заповіт, згідно з яким вона заповіла [PERSON] квартиру яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова буд.10 кв.59. Після того, як [PERSON] заповіла [PERSON] квартиру, [PERSON], який був фактично на утриманні [PERSON] та його мати почали наполягати на тому, що, так як [PERSON] на той час була зареєстрована у шлюбі з іншою людиною (але фактично шлюбних стосунків не підтримувала та однією сімєю не проживала), то вона, отримавши спадок, половину квартири була б винна своєму чоловіку. На той момент [PERSON] не знала, що успадковане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, й повірила матері [PERSON] Також, вони наголошували на тому, що у [PERSON] є діти, й вони можуть оспорити заповіт. З метою приховування фактично наявних обставини, щоб діти [PERSON] не змогли оспорити заповіт, а чоловік [PERSON] не міг претендувати на частку успадкованого майна [PERSON] запевнив [PERSON], що найліпшим буде укладання договору довічного утримання з [PERSON] саме на нього, бо він не перебуває у шлюбі. Повіривши [PERSON], що цей правочин дійсно може чимось їй допомогти, [PERSON] погодилася на це та умовила [PERSON] укласти цей правочин. 5 листопада 2008 року був укладений договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], хоча [PERSON] утримувала та доглядала [PERSON]. Про удаваність правочину свідчить й те, що згідно до договору [PERSON] повинен був сплачувати [PERSON] 300грн. на місяць, за те, що вона передасть йому квартиру, яка коштувала на той момент більше ніж 60\~000 доларів США, що є вкрай невигідними умовами договору. Через деякий час після смерті [PERSON] [PERSON] поставив [PERSON] перед фактом, що він вважає себе законним власником квартири, те що насправді саме [PERSON] утримував [PERSON], проте [PERSON] вважає, що договір довічного утримування фактично є удаваним, укладеним з метою приховати домовленість між [PERSON] та [PERSON]А про утримання та доглядання [PERSON] за [PERSON]. Також [PERSON] зазначив, що більше не бажає жити з [PERSON], і якщо вона добровільно не звільнить квартиру та не зніме себе та [PERSON] з реєстраційного обліку квартири, то [PERSON] випише їх через суд, і все одно продасть вищезазначену квартиру. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити, останню редакцію зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON], діюча в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] та її представник просили відмовити в первісному позові та задовольнити останню редакцію зустрічного позову. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси про усунення перешкод в користуванні власністю не підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 5 листопада 2008 року за номером 4-3711 та посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою. Позивач та відповідач знаходились у фактичних шлюбних відносинах. 24 листопада 2009 року [PERSON] зареєструвалась у квартирі [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі, а також зареєструвала свою доньку [PERSON]. Також [PERSON] стало відомо, що [PERSON] знаходившись у фактичних шлюбних відносинах з ним, одночасно перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. 20 червня 2010 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності. 10 жовтня 2008 року [PERSON], [INFO] склала заповіт, за яким заповіла [PERSON], [INFO], квартиру [ADDRESS] і Петрова у м. Одесі. В вересні 2008 року [PERSON] повідомила, що вона більше не в змозі самостійно пересуватися, й бажає, щоб матір [PERSON] її доглядала й утримувала, а вона за це залишить їй у спадок свою квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса вул. Ільфа та Петрова буд.10 кв.59. Так як мати не мала можливості цього зробити, вона запропонувала [PERSON] те, щоб її доглядала [PERSON], на що вона погодилася. На наступний день [PERSON] з [PERSON] переїхали до [PERSON], й з того часу й до її смерті [PERSON] її утримувала та доглядала [PERSON], так як остання не в змозі була самостійно пересуватися, доглядати за собою, слідкувати за своєю гігієною. На виконання домовленості [PERSON] 10 жовтня 2008 року склала заповіт, згідно до якого вона заповіла [PERSON] квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова буд.10 кв.59. Після того, як [PERSON] заповіла [PERSON] квартиру, [PERSON], який був фактично на утриманні [PERSON] та його мати почали наполягати на тому, що, так як [PERSON] на той час була зареєстрована у шлюбі з іншою людиною (але фактично шлюбних стосунків не підтримувала та однією сімєю не проживала), то вона, отримавши спадок, половину квартири була б винна своєму чоловіку. На той момент [PERSON] не знала, що успадковане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, й повірила матері [PERSON] Також вони наголошували на тому, що у [PERSON] є діти, й вони можуть оспорити заповіт. З метою приховування фактично наявних обставин, щоб діти [PERSON] не змогли оспорити заповіт, а чоловік [PERSON] не міг претендувати на частку успадкованого майна [PERSON] запевнив [PERSON], що найліпшим буде укладання договору довічного утримання з [PERSON] саме на нього, бо він не перебуває у шлюбі. Повіривши [PERSON], що цей правочин дійсно може чимось їй допомогти, [PERSON] погодилася на це та умовила [PERSON] укласти цей правочин. 5 листопада 2008 року був укладений договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], хоча [PERSON] утримувала та доглядала [PERSON]. Про удаваність правочину свідчить й те, що згідно до договору [PERSON] повинен був сплачувати [PERSON] 300грн. на місяць, за те, що вона передасть йому квартиру, яка коштувала на той момент більше ніж 60\~000 доларів США, що є вкрай невигідними умовами договору. Через деякий час після смерті [PERSON], [PERSON] поставив [PERSON] перед фактом, що він вважає себе законним власником квартири, те що насправді саме [PERSON] утримував [PERSON], проте [PERSON] вважає, що договір довічного утримування фактично є удаваним, укладеним з метою приховати домовленість між [PERSON] та [PERSON]А про утримання та доглядання [PERSON] за [PERSON]. Також, [PERSON] зазначив, що більше не бажає жити з [PERSON], і якщо вона добровільно не звільнить квартиру та не зніме себе та [PERSON] з реєстраційного обліку квартири, то [PERSON] випише їх через суд, і все одно продасть вищезазначену квартиру. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: approved