Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом про розірвання шлюбу та стягнення на її користь з відповідача аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини, в якому зазначила, що з 07.09.1996 р. перебуває у шлюбі із [PERSON], [INFO], який зареєстровано центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сімї. Мотивуючи свій позов вказала, що у звязку із різними поглядами на життя постійно виникають скандали та сварки, тому сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. [PERSON] у позові зазначила, що подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Сімя розпалася остаточно та примирення вважає неможливе. Від спільного подружнього життя у них є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який на даний час проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні і вихованні. Добровільно матеріальної допомоги на спільну дитину відповідач не надає, у звязку з чим просить стягувати аліменти із відповідача на її користь у розмірі ? частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення сином повноліття. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначила, що відповідач фізично здоровий та працездатний, інших утриманців немає, а отже повинен допомагати їй утримувати спільного сина. Сторони у судове засідання, яке відбулося 17.05.2013 р. не зявилися, надали суду заяви, в яких просять розглядати справу за їх відсутності. /а.с. 15,18/ У поданій заяві позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просила розглянути справу без її особистої участі, а відповідач позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував. Згідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення. Зважаючи на те, що сторони у судове засідання не прибули, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу за їх відсутності на підставі наявних у ній доказів та матеріалів, без фіксування судового процесу звукозаписувальним пристроєм, згідно положень ст.ст. 169, 197 ЦПК України. /а.с. 19/ Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Зі змісту свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що 07.09.1996 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сімї зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за № 1134. Після шлюбу дружині присвоєно прізвище «Пономаренко». /а.с. 4/ Згідно копії свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] [INFO] /а.с. 5/. Сторони припинили шлюбні відносини через те, що мають різні погляди на сімейне життя, обовязки та побут. Спору щодо поділу сумісного майна та місця проживання і виховання спільного сина немає. Беручи до уваги ступінь конфліктних відносин та причини припинення шлюбних відносин, суд вважає, що вживати заходів щодо примирення подружжя не доцільно. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Враховуючи наведене, а також те, що відповідач на день судового розгляду справи, проти розірвання шлюбу не заперечував, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до положень Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, способи виконання цього обовязку визначаються за домовленістю між ними. За відсутності такої домовленості, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) із врахуванням обставин ст. 182 за рішенням суду з дня предявлення позову. При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд врахував його згоду щодо повного задоволення вимог позивача, крім того, матеріальний та сімейний стан сторін і те, що відповідач фізично здоровий і працездатний, інших утриманців не має, добровільно матеріальної допомоги не надає, тому своїм рішенням суд стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільного сина у розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються з дня предявлення позову. У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. Виходячи з інтересів дитини, суд вважає за потрібне залишити її на подальше проживання при матері. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 88 ЦПК України. Беручи до уваги викладене,

Outcome: approved