Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, з урахуванням уточнень внесених в процесі судового розгляду (а.с.58-59), про визнання недійсним договору купівлі продажу та визнання недійсним запису в державному реєстрі нерухомого майна про реєстрацію права власності на домоволодіння. Свої вимоги мотивував тим, що 19 березня 2010 року приватним нотаріусом посвідчено договір купівлі продажу домоволодіння по вул. Леніна, 56 у с. Троєщина у м. Києві між ПП „Троєщанин (далі по тексту відповідач 1) та [PERSON], [PERSON] (далі по тексту відповідачі 2,3).Даний договір порушує права позивача, оскільки 14 серпня 1998 року між Мінським (Оболонським) відділенням Ощадного банку (лізингодавець) та ПП „Троєщанин в особі [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу на домоволодіння, відповідно до умов якого (п.1.1) лізингодавець на умовах фінансового лізингу передав, а лізингоодержувач взяв у виключне користування як власник без права продажу на три роки на умовах лізингових платежів домоволодіння. Додатковою угодою від 09 вересня 1999 року були внесені зміни до основного договору, в тому числі і щодо строку фінансового лізингу, який склав 12 років з моменту прийняття обєкта, що орендується. 18 вересня 2009 року ПП „Троєщанин перереєстровано на [PERSON] та цього ж числа між [PERSON] та ПП „Троєщанин було укладено договір співробітництва по спільній діяльності, відповідно до предмету договору сторони зобовязувалися для комерційної діяльності та проживання спільно використовувати територію у співвідношенні 49 % до 51 %. Згідно з умовам договору встановлено, що домоволодіння знаходиться у виключному володіння ПП „Троєщанин за договором фінансового лізингу, при цьому позивач, будучи на час укладення договору фінансового лізингу засновником та директором ПП „Троєщанин у період з серпня 1998 року по вересень 2000 року забезпечував своєчасні оплати по договору лізингу, що склало 176\~230 грн. з 256\~845 грн. за графіком договору фінансового лізингу, а з жовтня 2000 року і надалі до повного виконання умов договору. На виконання умов договору для погашення платежів позивач безоплатно у оренду відповідачу 1 передав діючий ковбасний цех з обладнанням. Відповідачем 1 надано гарантійне зобовязання позивачу відповідно до якого сплачені позивачем кошти відповідно до договору лізингу є власністю останнього, а вразі домовленості йому можуть бути відшкодовані; ковбасний цех та обладнання є невідємною власністю позивача та взяті в оренду в останнього; гарантійні зобовязання є гарантією неухильного дотримання умов договору про співробітництво. У 2002 та 2005 р.р. була здійснена перереєстрація відповідача 1.25 січня 2007 року відповідач 1 здійснив остаточну дострокову оплату по договору фінансового лізингу у звязку з чим було забезпечено повне виконання умов фінансового лізингу. Саме в цей час у відповідача 1 виникло зобовязання згідно з п.3.2 Договору щодо перереєстрації на позивача 49 % домоволодіння. В подальшому стало відомо, що право власності зареєстровано за відповідачами 2 і 3 на підставі договору купівлі продажу. Зважаючи на те, що відповідачем 1 порушено ст. 203 ЦК під час укладення договору купівлі продажу, останній є недійсним на підставі ст. 215 ЦК та, відповідно, недійсний запис в державному реєстрі. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON], ПП „Троєщанин до суду не зявилися, надали до суду письмові заперечення, у звязку з якими зазначають, що вимоги позову є незаконними та необґрунтованими. Представник ПП „Троєщанин в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивач ніколи не був власником (співвласником) об'єкту нерухомого майна, що є предметом оскаржуваного Договору, а тому, застосування норм про здійснення права спільної часткової власності до спірних правовідносин є неправильним. Позивач не набув право власності на домоволодіння у встановленому порядку, не надав суду жодного доказу в підтвердження права спільної часткової власності на домоволодіння. Посилається на встановлення Господарським судом м. Києва у справі обставин укладання оскаржуваного Договору купівлі-продажу, однак судом Договір купівлі-продажу недійсним не визнано, що є підтвердженням відповідності такого Договору законодавству. 19 березня 2010 року між відповідач 1 та відповідачами 2,3 укладено Договір купівлі-продажу Нерухомого майна. Право власності набувачів на Нерухоме майно за Договором купівлі-продажу зареєстровано в уповноваженому органі, про що свідчить відповідний реєстраційний напис. Таким чином, відповідач 1, у встановленому законодавством порядку, набув право власності на Нерухоме майно та здійснив право власності - розпорядився Нерухомим майном - здійснив його відчуження, шляхом укладання договору купівлі-продажу. В поданих до суду процесуальних документах відсутнє посилання, яка саме умова (пункт) Договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України (яка умова (пункт) Договору купівлі-продажу суперечить конкретним нормам цивільного законодавства з їх зазначенням або моральним засадам суспільства). Отже, гарантійні зобов'язання щодо Нерухомого майна, на які посилається Позивач, є зобов'язаннями сумнівного юридичного змісту, вчинені з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення та є нікчемними в силу ч.1 ст.220 ЦК України. За таких обставин, Договір купівлі-продажу вчинено з повним дотриманням вимог ст.203 ЦК України, що виключає його недійсність. Зокрема, внесення запису до Державного реєстру речових прав не є правочином. Визнання недійсною державної реєстрації права власності не відповідає передбаченим законодавством способу захисту прав й законних інтересів особи, зокрема тих, що перелічені в ст. 16 ЦК України. Третя особа - КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився. Суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін для її розгляду за відсутності третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. \~ Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обовязків. В судовому засіданні встановлено наступне. 14 серпня 1998 року між Мінським (Оболонським) відділенням Ощадного банку (лізингодавець) та ПП „Троєщанин в особі [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу на домоволодіння, відповідно до умов якого (п.1.1) лізингодавець на умовах фінансового лізингу передав, а лізингоодержувач взяв у виключне користування як власник без права продажу на три роки на умовах лізингових платежів домоволодіння. Обєкт, що орендується, належав лізингодавцю на підставі Свідоцтва на право приватної власності. 18 серпня 1998 року лізингодавцем передано майно, про що сторонами був складений та підписаний акт здачі приймання домоволодіння, при цьому єдиним засновником ПП „Троєщанин на час укладення договору лізингу був [PERSON], який був одночасно і директором підприємства. Додатковою угодою від 09 вересня 1999 року були внесені зміни до основного договору, в тому числі і щодо строку фінансового лізингу, який склав 12 років з моменту прийняття обєкта, що орендується до серпня 2010 року. 18 вересня 2009 року ПП „Троєщанин перереєстровано на [PERSON] та цього ж числа між [PERSON] та ПП „Троєщанин було укладено договір співробітництва по спільній діяльності, відповідно до предмету договору сторони зобовязувалися для комерційної діяльності та проживання спільно використовувати територію у співвідношенні 49 % до 51 %. Згідно з умовам договору встановлено, що домоволодіння знаходиться у виключному володіння ПП „Троєщанин за договором фінансового лізингу, при цьому позивач, будучи на час укладення договору фінансового лізингу засновником та директором ПП „Троєщанин у період з серпня 1998 року по вересень 2000 року забезпечував своєчасні оплати по договору лізингу, що склало 176\~230 грн. з 256\~845 грн. за графіком договору фінансового лізингу, а з жовтня 2000 року і надалі до повного виконання умов договору. На виконання умов договору для погашення платежів позивач безоплатно у оренду відповідачу 1 передав діючий ковбасний цех з обладнанням. Відповідачем 1 надано гарантійне зобовязання позивачу, відповідно до якого сплачені позивачем кошти відповідно до договору лізингу є власністю останнього, а в разі домовленості йому можуть бути відшкодовані; ковбасний цех та обладнання є невідємною власністю позивача та взяті в оренду в останнього; гарантійні зобовязання є гарантією неухильного дотримання умов договору про співробітництво. У 2002 та 2005 р.р. була здійснена перереєстрація відповідача 1. 25 січня 2007 року відповідач 1 здійснив остаточну дострокову оплату по договору фінансового лізингу у звязку з чим було забезпечено повне виконання умов фінансового лізингу. Саме в цей час у відповідача 1 виникло зобовязання згідно з п.3.2 Договору щодо перереєстрації на позивача 49 % домоволодіння. 28 квітня 2009 року Київським апеляційним господарським судом у справі № 35/565 визнано право власності на нерухоме майно ПП „Троєщанин, яким є домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Леніна, 56 (с. Троєщина), (далі за текстом Нерухоме майно). (а.с.82-86) Право власності ПП „Троєщанин на Нерухоме майно зареєстровано, про що свідчить реєстраційний напис від 01 вересня 2009 року.(а.с.87) Позивач вказує, що відповідачами порушено ст.358 (здійснення права спільної часткової власності), 362 (переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності), 367 (поділ майна, що є у спільній часткові власності), ст.1134 (спільне майно учасників), 1135 (ведення спільних справ учасників) ЦК України, однак позивач ніколи не був власником (співвласником) об'єкту нерухомого майна, що є предметом оскаржуваного Договору, а тому, застосування норм про здійснення права спільної часткової власності до спірних правовідносин є неправильним. У відповідності до ст. ст. 328,334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зміст права власності закріплено ст. 317 ЦК України, що включає право володіння, користування та розпоряджання власником своїм майном. Ч. 2 ст. 319 ЦК України надає право власнику вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Позивач не набув право власності на домоволодіння у встановленому порядку, не надав суду жодного доказу в підтвердження права спільної часткової власності на домоволодіння. Припускаючи порушення таких норм (ст.ст.358, 362, 367 ЦК України) відповідачами, закон встановлює інші правові наслідки - зокрема, відшкодування збитків, переведення прав та обов'язків покупця, про що також зазначено позивачем в поданих до суду поясненнях. Аналогічні приписи містяться й в нормах ЦК України, які регулюють спільну діяльність, а саме, ч.4 ст.1135 ЦК України, яка передбачає право учасників спільної діяльності на відшкодування збитків, якщо внаслідок правочину, укладеного іншим учасником, було завдано збитків. Позивач посилається на встановлення Господарським судом міста Києва у справі № 35/306-36/263 обставини укладання оскаржуваного Договору купівлі-продажу. Господарським судом м. Києва Договір купівлі-продажу недійсним не визнано, що є підтвердженням відповідності такого Договору законодавству. 19 березня 2010 року, між ПП „Троєщанин (відповідач 1) та [PERSON], [PERSON] (відповідачі 2,3) укладено Договір купівлі-продажу Нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], який вчинено в письмовій формі з дотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення. Право власності набувачів на Нерухоме майно за Договором купівлі-продажу зареєстровано в уповноваженому органі, про що свідчить відповідний реєстраційний напис. Таким чином, відповідач 1, у встановленому законодавством порядку, набув право власності на Нерухоме майно та здійснив право власності - розпорядився Нерухомим майном - здійснив його відчуження, шляхом укладання договору купівлі-продажу. п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 6 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п.8 Постанови Пленуму ВС України). Стаття 60 ЦПК України встановлює для сторін обов'язок доказування. Позивач, в обгрунтування вимоги про визнання Договору купівлі-продажу недійсним, посилається на порушення відповідачами ч. 1 ст.203 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладання Договору купівлі-продажу), зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства України. В поданих до суду процесуальних документах (позовна заява, уточнення позовних вимог), відсутнє посилання, яка саме умова (пункт) Договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ч.1 ст.203 ЦК України (яка умова (пункт) Договору купівлі-продажу суперечить конкретним нормам цивільного законодавства з їх зазначенням або моральним засадам суспільства). Станом на момент укладання Договору купівлі-продажу, Нерухоме майно на праві приватної власності належало Відповідачеві 1. Позивач не був власником (співвласником) Нерухомого майна та/або корпоративних прав Відповідача 1 станом на момент вчинення Договору купівлі-продажу й на поточні календарні дати. Будь-які правочини щодо Нерухомого майна підлягають вчиненню в письмовій формі з дотриманням вимог про нотаріальне посвідчення як за правилами ЦК УРСР, так і за правилами ЦК України. Отже, гарантійні зобов'язання щодо Нерухомого майна, на які посилається Позивач, є зобов'язаннями сумнівного юридичного змісту, вчинені з порушенням вимог про нотаріальне посвідчення та є нікчемними в силу ч.1 ст.220 ЦК України. У відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (в редакції, чинній станом на момент вчинення Договору купівлі-продажу), нотаріус здійснює нотаріальне посвідчення правочину за умови відповідності його змісту законодавству України. Нотаріальні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу не оскаржувалися. За таких обставин, Договір купівлі-продажу вчинено з повним дотриманням вимог ст.203 ЦК України, що виключає його недійсність. Що стосується вимоги про визнання недійсним запису в Державному реєстрі Нерухомого майна, суд виходить з наступного. Внесення запису до Державного реєстру речових прав не є правочином. Зі змісту поданих пояснень, позивач не розрізняє державну реєстрацію правочину, яка здійснюється нотаріусом за правилами, встановленими Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671 від державної реєстрації права власності, яка здійснюється КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна за правилами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 р. Так, згідно п. 1 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. У відповідності до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів .виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є способом офіційного визнання і підтвердження державою факту, зокрема, виникнення права власності на Нерухоме майно. Зокрема, визнання недійсною державної реєстрації права власності не відповідає передбаченим законодавством способу захисту прав й законних інтересів особи, зокрема тих, що перелічені в ст. 16 ЦК України. Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав скасовується в разі припинення дії договору, укладення іншого договору або винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав. Спосіб захисту прав як визнання недійсним офіційного визнання і підтвердження факту, не передбачено ст.16 ЦК України та суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень». Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес ін\-шим способом, що встановлений договором або законом, але такий спосіб, як обрав позивач не передбачений ні договором, ні законом. За таких обставин, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, що є підставою для відмови йому у позові. Відповідно до ст.213 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, не виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовід\-носин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Позивач не позбавлений можливості захищати порушене, на його думку право, в інших спосіб передбачений законом. З огляду на викладене, вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє йому в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed