Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-16 00:00:00

У вересні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики у розмірі 56 000 грн., 24 000 грн. нарахованих відсотків, а також 800 грн. державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 08 листопада 2008 року між ним та відповідачем у простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач одержав від позивача у борг 7000 дол. США, що у гривневому еквіваленті на момент звернення до суду становить 56 000 грн., які зобов'язувався повернути в строк 08 січня 2009 року та сплатити 5 % на місяць від отриманої суми. На час звернення із позовом до суду відповідач позику не повернув, у добровільному порядку вирішити це питання відмовляється, відтак позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав за стягненням суми боргу у примусовому порядку на підставі судового рішення. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2011 року позов було задоволено. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2012 року було скасовано зазначене заочне рішення від 12 грудня 2011 року та справу призначено до розгляду у загальному порядку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача у попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] грошові кошти від позивача не отримував та договір позики з ним не укладав. У подальші судові засідання відповідач та його представник не з'явилися, хоча повідомлялися належним чином про часта місце судового засідання. Оскільки представник відповідача брав участь у попередньому судовому засіданні, йому роз'яснювалися його права та обов'язки, суд вважає що нема підстав для ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 08 листопада 2008 року між сторонами по справі у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] грошові кошти у сумі 7000 дол. США, що у гривневому еквіваленті на момент звернення до суду становить 56 000 грн., які позичальник зобов'язувався повернути в строк 08 січня 2009 року та сплатити 5 % на місяць від отриманої суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позивачем представлена розписка позичальника - [PERSON], оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні. На день розгляду справи позичальник, відповідач по справі, грошові кошти в установлені договором строки не повернув, чим допустив прострочення, порушивши умови вказаного договору. Відповідно до положень ст.ст. 526, 525 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України зобов'язує позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючі зазначені положення ЦК України та положення договору позики стягненню з відповідача також підлягають нараховані відсотки у розмірі 24 000 грн. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і якщо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. З ст. 60 ЦПК України). Відповідачем в порушення зазначених вимог закону не надано доказів на підтвердження того, що останній не отримував від позивача кошти за договором позики та договір позики з ним не укладав. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В порядку ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача державне мито у розмірі 51 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи. Оскільки позивачем при поданні позову державне мито сплачено не в повному обсязі, стягненню з відповідача підлягає 749 грн. державного мита на користь держави.

Outcome: approved