Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід банк» (далі ПАТ «Родовід банк») про визнання кредитного договору, договорів поруки та застави недійсними. Зазначала, що 12 листопада 2007 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір. Відповідно до умов зазначеного договору банк відкрив позичальнику відновлювальну лінію на загальну суму у розмірі 19 524 дол. США. Згідно з п. 1.5. кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 12,5% річних. 24 жовтня 2008 року між нею та відповідачем було укладеного додаткову угоду до кредитного договору згідно з якою процентна ставка була встановлена у розмірі 16% річних. До того ж, між нею та ПАТ «Родовід банк» 13 листопада 2007 року було укладено договір застави автомобіля. Крім того, 13 листопада 2007 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір поруки. Посилаючись на те, що кредит був наданий їй в іноземній валюті і вона змушена погашати кредит у доларах, відповідно до умов кредитного договору за позивачем закріплені набагато жорсткіші обовязки, ніж за відповідачем, також на позивача покладено більше відповідальності ніж на відповідача, кредит забезпечується і заставою, і порукою, а тому умови кредитного договору є несправедливими, просила визнати кредитний договір недійсним, а також у звязку з цим, просила визнати недійсним і договір застави. Крім того, посилаючись на те, що на момент отримання кредиту сума кредиту у гривнях складала 98 596 грн., за час дії кредитного договору нею було сплачено 144 243 грн. 76 коп., просила стягнути з ПАТ «Родовід банк» на її користь 45 647 грн. переплачених банку коштів. До того ж, посилаючись на те, що третя особа - [PERSON], будь-якої згоди на підвищення відсоткової ставки за кредитом не надавав, внаслідок збільшення розміру процентної ставки обсяг його відповідальності за договором поруки збільшився, просила на підставі ст. 559 ЦК України визнати договір поруки, укладений між [PERSON] та відповідачем недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, пославшись на те, що при укладенні кредитного договору між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, здійснювали заходи щодо виконання договору(банк надав кредитні кошти, а позивачка отримала кредитні кошти), у звязку з чим підстави для визнання кредитного договору відсутні. Надання кредитного договору у валюті США не суперечить вимогам чинного законодавства. До того ж, оскільки після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спорів щодо вже укладеного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Таким чином ст. 11 зазначеного закону, на яку посилається позивач як на підставу визнання недійсним кредитного договору, регулює обовязок кредитодавця, який виникає перед укладенням договору. Дана норма не регулює відносини щодо укладеного договору та не тягне недійсність кредитного договору. Крім того, представник відповідача просив застосувати строки позовної давності. [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив задовольнити позов у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що 13 листопада 2007 року між [PERSON] і ВАТ «Родовід банк» було укладено кредитний договір № 32.2/АА-157.07.2 (а.с. 6-10). Відповідно до умов зазначеного договору позивачу було надано у кредит суму у розмірі 19 524 дол. США строком до 13 листопада 2014 року та зі сплатою процентів у розмірі 12,5% річних. 24 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору згідно умов якої процентну ставку було встановлено у розмірі 16% річних (а.с. 12-13). 13 листопада 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Родовід банк» було укладено договір поруки (а.с. 14). Згідно з умовами зазначеного договору поручитель бере на себе зобовязання відповідати перед банком в тому ж обсязі на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник. Крім того, 13 листопада 2007 року між [PERSON] і ВАТ «Родовід банк» було укладено договір застави автомобіля марки «Сузукі Свіфт», н.з. ВК1884АК (а.с. 15-18). Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Обґрунтовуючи позов про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилалася на те, що кредит був наданий в іноземній валюті, у звязку з чим вона змушена сплачувати платежі за договором у доларах США. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає, що іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Валютні курси, як зазначено у частині першій ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про [PERSON] України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, законодавцем не встановлено обмежень щодо надання кредитів в іноземній валюті, до того ж, укладаючи оспорюваний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. А тому, надання кредиту та суми на оплату страхових платежів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України. Не заслуговують на увагу і твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими, а тому відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваний договір повинен бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пунктом 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказів того, що оспорюваний договір містить умови, які є несправедливими, у звязку з чим він повинен бути визнаний недійсним суду не надано. До того ж, умови, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», викладені у підписаному сторонами кредитному договорі, укладеному у письмовій формі. Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач погодився укласти договір на умовах, визначених у ньому, що підтверджується його підписом на договорі кредиту. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину судом не було встановлено недодержання сторонами вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», правових підстав для визнання кредитного договору та договору застави недійсними немає. Не підлягає задоволенню і позов в частині стягнення 45 647 грн. переплачених банку коштів як такий, що необґрунтований та не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Крім того, не підлягає задоволенню позов і в частині визнання договору поруки. Обґрунтовуючи позов в цій частині позивач зазначав, що третя особа не надавала згоди на збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, внаслідок якого збільшився обсяг відповідальності поручителя, а тому договір поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України повинен бути визнаний недійсним. Статтею 559 ЦК України передбачені підстави припинення договору поруки. Так, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Ураховуючи те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, а ст. 559 ЦК України не передбачає підстав для визнання договору поруки недійсним, то правових підстав для визнання договору поруки недійсним немає.

Outcome: dismissed