Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладену між нею та відповідачем, дійсною, такою, що відбулася, та визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Садова,15 в с. Мирони Балтського району Одеської області, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер 5120683800:02:001:0094 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №650834, виданого на підставі рішення Миронівської сільської ради Балтського району Одеської області від 07 грудня 2006 року №35, розташовану за цією ж адресою, на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2270 га, кадастровий номер 5120683800:02:001:0269 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №781496, виданого на підставі рішення Миронівської сільської ради Балтського району Одеської області від 13 лютого 2012 року №183-VI, розташовану за цією ж адресою, які раніше на праві приватної власності належали відповідачу, стверджуючи, що 15.10.2012 року вона уклала з відповідачем угоду купівлі-продажу вище вказаного житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд, земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства і сплатила відповідачу гроші у сумі 30000 грн., про що складена відповідна розписка, а відповідач передала їй правовстановлюючі документи, технічний паспорт на будинок, сам житловий будинок з господарськими будівлями, державні акти на право власності на земельні ділянки, але оформити належним чином угоду купівлі-продажу у нотаріальній конторі неможливо по причині того, що відповідач ухиляється від належного посвідчення угоди, до нотаріальної контори не зявляється. Вказана обставина позбавила позивача права володіти, користуватися, розпоряджатися придбаним нерухомим майном, земельними ділянками. З цього приводу позивач змушена звернутися до суду з позовом, надала суду заяву, в якій свої заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Відповідач до судового засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, підтвердила викладені в ньому обставини, просить справу розглянути за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 19.04.2011 року, виданого Миронівською сільською радою Балтського району Одеської області, належав житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по вулиці Садова,15 в с. Мирони Балтського району Одеської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №650834, виданого на підставі рішення Миронівської сільської ради Балтського району Одеської області від 07 грудня 2006 року №35, належала земельна ділянка для будівництва і обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер 5120683800:02:001:0094, розташована за тією ж адресою, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №781496, виданого на підставі рішення Миронівської сільської ради Балтського району Одеської області від 13 лютого 2012 року №183-VI, належала земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2270 га, кадастровий номер 5120683800:02:001:0269, розташована за тією ж адресою, що відповідач за власним бажанням продала позивачу житловий будинок, земельні ділянки, що угода купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок відбулася, є дійсною, так як не суперечить вимогам закону, інтересам сторін. Суд приймає до уваги, що згідно рекомендацій, викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, що згідно ст.ст.210,640 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був посвідчений нотаріально, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Судом зясовано, що угода купівлі-продажу, укладена між сторонами, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, але відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення угоди, про що повідомила в клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення угоди у неї немає, оскільки послуги нотаріуса потребують значних грошових коштів, що виключає можливість посвідчення вище вказаної угоди у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку немає. Як зазначалося вище, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом, але на сьогоднішній день закону, який визначає вище вказаний перелік немає, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року №671 є підзаконним нормативно-правовим актом, а не законом, і відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова КМУ суперечить положенням Цивільного кодексу України або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону, у разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України), тому Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів не може бути застосований судом. Проте, відповідно до вимог ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, тому відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів не є підставою для відмови у позові. Згідно вимог ч.8 ст.8 ЦПК України в разі, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), подібні ствердження викладені і в ст.8 ЦК України. За викладених вище підстав суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин, виниклих між сторонами у справі, положення ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсною, такою, що відбулася угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладену між сторонами 15.10.2012 року. Стосовно визнання за позивачем права власності на майно, то згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, як зазначалося вище зареєструвати договір дарування неможливо внаслідок неявки відповідача до нотаріальної контори, а також відсутності відповідного закону, тому, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч. ч.8,9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсною угоди купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, земельних ділянок, укладеної між сторонами 15.10.2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved