Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-10 00:00:00

В грудні 2010 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням будинку № 55 по вул. Одеська , Тернівка в м. Миколаєві, посилаючись на не проживання [PERSON] з моменту одруження з 1996 року, а її дітей –з моменту їх народження. Справа перебувала у провадженні судді Гречаної С.І., в квітні 2012 року прийнята до свого провадження суддею Гуденко О.А. в зв’язку з неможливістю розгляду попереднім складом суду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, що вказані в позовній заяві, просив про задоволення позову, посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України. Суду пояснив, що донька пішла з дому в 1996 році і проживає разом з чоловіком та дітьми в іншій квартирі. У нього з донькою та онуками склалися не дуже добрі стосунки, тому він вважає, що вони повинні бути прописані за адресою свого фактичного проживання в квартирі чоловіка, до того ж відповідачка не оплачує комунальні послуги. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог, посилаючись, що вона та діти не проживають в будинку з причини неприязнених стосунків з батьком та старшою сестрою, яка зараз проживає в батьківському будинку. У неї не має власного житла, спочатку вони проживали на найманих квартирах, а зараз - у квартирі, що належить батькам чоловіка, які відмовляють у її та дітей реєстрації за тією адресою. Близько півтора роки тому вона переїхала до будинку батька разом з родиною, прожила там шість місяців, але знов таки через непорозуміння з батьками вимушена була виселитися. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, житловий будинок № 55 по вул. Одеська в м. Миколаєві належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 21.04.1988 року. Згідно технічного паспорту на будинок, він має п’ять житлових кімнат, житловою площею 65, 6 кв.м., загальною –106, 2 кв.м., має достатню кількість господарських та побутових споруд, розміщений на земельній ділянки, площею 1104 кв.м. Згідно Виписки з будинкової книги, виданої Відділом соціально-економічного розвитку мкр. Тернівка від 18.10.2010 року, в будинку № 55 по вул. Одеська, Тернівка зареєстровані позивач, відповідачка з двома неповнолітніми дітьми ( з моменту народження), старша донька позивача [PERSON] з двома повнолітніми дітьми. Крім пояснень позивача, непроживання відповідачів в спірному домоволодінні з вересня 10996 року підтверджується Актом про не проживання, складеним сусідами позивача, та завіреним начальником відділу мкр. Тернівка. Відповідачка в судовому засіданні визнала факт фактичного не проживання в вказаному будинку з 1996 року по 2010 рік, а потім з початку 2011 року, але зазначала, що не бажає втрачати зав’язок з батьківським будинком, і не виключає, що у неї виникне необхідність проживати там разом з дітьми. З вимогами за ч. 3 ст. 156 ЖК України щодо вирішення спору між власником приватного будинку та членами його сім'ї про розмір участі в витратах до суду позивач не звертався. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Відповідачі були прописані в будинку як член сім'ї власника житла, отже до правовідносин сторін підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Позивач як на підставу позовних вимог посилався на положення ст.. 71 і 72 ЖК України, ст.. 116 цього Кодексу і своїм правом змінити підставу та предмет позову не скористався. Що стосується посилання позивача як на підставу позовних вимог на ст.. 116 ЖК України, то жодних доказів неможливості сумісного проживання з відповідачами та псування ними житлового приміщення позивачем не надано, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді справ про визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. Заперечуючи проти позову відповідачка наполягала на тому, що позивач заперечує її проживанню з родиною в спірному будинку із-за неприязнених стосунків, а за відсутності у неї власного житла вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання та дітей в за іншою адресою. У випадку складних життєвих обставин вона має бажання повернутися до домоволодіння батька. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка та її діти не проживають в спірному житловому будинку більше одного року з поважних причин через неприязнені стосунки з батьком та старшою сестрою, яка проживає також у спірному будинку. За таких обставин та виходячи із меж заявлених вимог, положень п. 7 ст. 8 ЦПК, ст. 405 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення позову. У відповідності зі ст. ст.81, 88 ЦПК України судові витрати сплачені при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed