Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який було уточнено в ході розгляду справи, про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира №128, розташована за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, буд.36. Крім неї, за зазначеною адресою зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. 23.07.2012 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] виселилась в добровільному порядку. Вона має тяжке матеріальне становище, однак вимушена нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги, у звязку з реєстрацією в ній відповідачів. Теперішнє місцезнаходження відповідачів їй не відоме. Враховуючи викладене, вона просить суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та зобовязати Відділ у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області м.Запоріжжя скасувати їх реєстрацію за вказаною адресою. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Позивач причини неявки суду не повідомив. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Відповідачі, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилися і не повідомили суд про причини неявки. Згідно даних поштових повідомлень судові повістки про виклик у суд [PERSON], [PERSON], [PERSON] повернуті у звязку з тим, що вони не проживають за адресою: [INFO]. На підставі даних обласного адресно-довідкового сектора ВГІРФО [PERSON], [PERSON], [PERSON] не зареєстровані за вказаною адресою. Судом вживалися заходи до встановлення місця перебування відповідачів та належного їх повідомлення про час і місце розгляду справи. 08.12.2012 року в газеті «Запорізька правда»(№185) була розташована обява про виклик відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання, призначене на 18.12.2012 року. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не надав. Представник третьої особи Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, вирішення справи відніс на розсуд суду (а.с.60). Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва від 19.04.2012 року, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за №1407, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] Раніше право власності на зазначену квартиру належало [PERSON] (а.с.28). Зазначене підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с.23) та технічним паспортом на квартиру, складеним 13.06.2005 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації»(а.с.36-37). Згідно довідки від 11.07.2012 року, виданої комунальним підприємством «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання №11», в квартирі №128, розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, буд.36, зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.34). Відповідно до акту проживання адресату від 07.12.2012 року, складеного представниками комунального підприємства «Основаніє»[PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою: [INFO], [PERSON], [PERSON], [PERSON], з 23.07.2012 року по теперішній час не проживають за вказаною адресою (а.с.59). Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України). Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»поняття реєстрації визначено як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Ст.11 Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюють відповідні органи спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в АР Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі. На підставі ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, оскільки відповідачі не є власниками вказаної квартири, крім того не проживають у ній, витрати на її утримання не несуть, за комунальні послуги не сплачують, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів в квартирі позивача порушує її право як власника цієї квартири, крім того платежі по наданню водопостачання, вивіз сміття, залежить від кількості зареєстрованих в будинку осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник. У звязку з викладеним, суд вважає, що позов в частині визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування приміщенням, підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом за тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про зобовязання Відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області м.Запоріжжя, яке є третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у справі, зняти з реєстраційного обліку відповідача, за вказаною вище адресою, так як вказаний орган приймав участь у розгляді справи не як відповідач, а як третя особа без самостійних позовних вимог і за процесуальним становищем вона не являється суб'єктом матеріально правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обов'язків. Тому суд не вправі поширювати на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення. Вирішуючи питання про позовні вимоги у частині зобовязання Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області м.Запоріжжя зняти з реєстраційного обліку відповідачів, суд виходить з того, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вимагаючи в позові зобовязати ВГІРФО Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області м.Запоріжжя зняти з реєстраційного обліку відповідачів з квартири, позивач не зазначив, яким чином цим органом порушені його права і які є підстави для примусового покладення на останнього такого обовязку. Крім того, зазначений орган залучений до справи у якості третьої особи, а не в якості відповідача, і за процесуальним становищем він не є суб'єктом матеріально правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обов'язків. Тому суд не вправі поширювати на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, матеріально-правові наслідки вирішення позову та покладати обов'язок виконання рішення, а отже ВГІРФО Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області м.Запоріжжя не може бути зобовязаний рішенням суду до вчинення будь-яких дій. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути присуджені відповідачам пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial