Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-30 00:00:00

У червні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 03 травня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк, правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-300/0223/2007 відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит на загальну суму 47\~395,00 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON] того ж дня були укладені договори поруки №SR-300/0223/2007 та №SR-300/0223/2007/1, відповідно до умов яких останні, кожен окремо, зобовязувалися солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобовязання відповідачем [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконав, в звязку з чим станом на 06 червня 2012 року виникла заборгованість по кредиту в розмірі 396\~140,43 грн. За таких підстав, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягав. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення, які підтримав у повному обсязі та просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що кредит було надано банком у іноземній валюті, який не мав права надавати позивачу, який є резидентом України, кредит в іноземній валюті, оскільки на території України єдиним законним засобом платежу є національна валюта гривня, з приводу чого між сторонами є спір щодо правомірності кредитного договору, який зараз розглядається в суді. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до суду не зявилися, повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03 травня 2007 року між ЗАТ ОТП Банк, правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір №ML-300/0223/2007 відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит на загальну суму 47\~395,00 доларів США. Договором між сторонами обумовлені умови його повернення, сплати відсотків та штрафних санкцій. Проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконує, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за нею станом на 06 червня 2012 року виникла заборгованість в розмірі 396\~140 грн. 43 коп., що складається з наступного: залишок заборгованості за кредитом 365\~887,23 грн., заборгованість по сплаті відсотків 18\~543,56 грн., пеня за несплачену суму кредиту 11\~725,64 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Що стосується тверджень представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про незаконне надання їй кредиту в іноземній валюті суд зазначає таке. Статтею 99 Конституції України встановлено що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з тим, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Так основним законодавчим актом, регулюючим правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України Про банки і банківську діяльністькошти це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрі України Про систему валютного регулювання і валютного контролюоперації з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 за наявності банковської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. З огляду на зазначене вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.10 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносинзгідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України Про банки і банківську діяльність) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банківє генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту впункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. ст. 6, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд зважує також на те, що факт підписання [PERSON] кредитного договору та подальше його виконання свідчить про згоду останньої з його умовами, в тому числі про отримання кредиту в доларах США. Крім того, ніщо не перешкоджало останній отримати кредит у національній валюті. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON], [PERSON], з кожним окремо, 03 травня 2007 року були укладені відповідно договори поруки №SR-300/0223/2007 та №SR-300/0223/2007/1, за умовами яких, останні, кожен окремо, зобовязувалися солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобовязання відповідачем [PERSON] за кредитним договором №ML-300/0223/2007. За ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. Відповідно до ст.556 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. При солідарному обовязку кредиторові надається право за своїм розсудом вимагати виконання зобовязання в повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного окремо. Предявивши вимогу до одного із солідарних боржників і не одержавши задоволення, кредитор має право предявити вимогу до іншого солідарного боржника. Поручитель відповідає перед кредитором у тому є обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст.554 ЦК України). Особи які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.3 ст.554 ЦК України). Відповідно до аналізу зазначеної правової норми поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення декількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобовязання ч.3 ст.554 ЦК України не застосовується. Таким чином, оскільки кожен з відповідачів [PERSON] та [PERSON] уклали з позивачем окремі договори поруки щодо виконання взятих на себе зобовязань [PERSON], то з кожного з поручителів підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором та договорами поруки в розмірі 396\~140,43 грн., а тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача [PERSON] акціонерного товариства ОТП Банкпідлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі по 1073 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: partial