Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-05 00:00:00

15 травня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просила розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що подружжя не знайшли спільного взаєморозуміння в силу психологічної несумісності характерів, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. У судове засідання позивачка не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутністю та розірвання шлюбу, проти проведення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. Тому за згодою позивачки суд ухвалив заочне рішення відповідно до ст.ст. 224- 226 ЦПК України на підставі наявних доказів у справі. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 8 листопада 2008 року, актовий запис № 159. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Від шлюбу в них народилася донька [PERSON], [INFO], яка залишається проживати разом з позивачкою. Спірних питань щодо утримання доньки на час розгляду справи у позивачки з відповідачем немає. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка і відповідач не можуть знайти взаєморозуміння, в зв»язку з чим систематично виникають сварки в сім»ї, і психологічний клімат в їхній родині постійно напружений. У них з відповідачем немає спільних інтересів. Вони неодноразово намагалися налагодити в родині нормальні сімейні стосунки, але зусилля виявилися марними, шлюбні відносини між сторонами припинені. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.І ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу перечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що сім"я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу вдовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб, Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна у сторін немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінну своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяву про зміну прізвища позивачка до суду не надала. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved