Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Сектор у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації. У позові зазначала, що з їй на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані дві особи: вона та внучатий племінник [PERSON] Посилаючись на ті обставини, що [PERSON] у спірній квартирі не мешкає з моменту реєстрації, не сплачує комунальні послуги, просила суд на підставі ст. 405 ЦК України визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою та зняти з реєстрації. В процесі розгляду справи уточнила позовні вимоги та просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням посилаючись на ст. 317,319,383,386,405 ЦК України та зобовязати відділ у справах громадянства міграції та реєстрації фізичних осіб Орджонікідзевського РО ЗГУ УМВС України в Запорізькій області зняти з реєстраційного обліку [PERSON] В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги викладені в уточненій позовній заяві. Наполягала на тому, що підставою позову не є вимоги ст. 405 ЦК, оскільки [PERSON] не є членом її родини. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, на заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Представник відповідача СГІРФО Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. При вищевикладених обставинах, суд ухвалив розглядати дану справу за відсутністю відповідача, третьої особи по наявних у справі матеріалах та доказах. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Встановлено, що позивач на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.01.1996 року та свідоцтва на право на спадщину за законом від 22.07.2009 року набув право власності на квартиру [ADDRESS], в якому зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.5-7). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилалася на те, що [PERSON] ніколи не проживав за місцем реєстрації з моменту реєстрації. У судовому засіданні позивачка зазначала, що [PERSON] не є членом її родини, є внучатим племінником, прописувався у квартирі не як член сімї власника. [PERSON], яка є власником спірного житлового приміщення, просила про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вимоги про захист права власності позивача заявлені на підставі ст. ст. 317, 319, 383, ч.2 386 ЦК України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Норми ст. 11 ЦПК України обмежують судовий розгляд межами позовних вимог. Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. У відповідності до п.5 ч.1 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини,якими позивач обґрунтовую свої вимоги. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права. При цьому, захист цивільних прав у випадку їх порушення (або оспорювання) за своїм змістом включає в себе передбачені законом матеріально-правові способи охорони цивільних прав (способи захисту), як загальні, що встановлені статтею 16 ЦК, так і с спеціальні способи захисту цивільних прав, що передбачені правовими нормами, які регулюють конкретні цивільні правовідносини . Взагалі, у будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством. Проте, визначені матеріальним законом: статтею 16 та главою 29 ЦК, іншими спеціальними законами способи захисту права цивільного не передбачають саме такий спосіб, який обрав позивач. Крім того, особа визнається такою, що втратила право користування житлом на підставі норм ЖК України, позов про захист права власності заявлений на підставі норм ЦК України, проте цивільне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права як визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Вимог про усунення перешкод у користуванні власністю на підставі ст. 391 ЦК України позивач не висувала, норми на які послалася позивачка не передбачають визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За змістом ст. 4 ЦПК України суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки у відповідності до ст.31,119 ЦПК України це є виключним правом позивача. Оскільки позивачка зазначила у позовній заяві, що [PERSON] тривалий час не проживав у квартирі, і дані обставини підтвердила у судовому засіданні, то позивачкою неправильно обрано спосіб захисту порушеного її права власності на спірну квартиру, а тому відсутні підстави для задоволення заявленого [PERSON] позову у спосіб захисту права обраний позивачкою і норми ст.386 ч. 2 ЦК України не може бути застосовані і у задоволенні позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням слід відмовити. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на наведене, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме: зобовязання зняти з реєстрації відповідача [PERSON] - не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, оскільки можливий лише при вирішенні питання про позбавлення або втрату житлових прав відповідачки. Питання про скасування реєстрації особи за місцем проживання взаємоповязане і залежить від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства. Аналогічне розуміння норм матеріального та процесуального права висвітлене у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 16 січня 2012 року. З огляду на вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] підлягають залишенню без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed