Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-07 00:00:00

У червні 2012 року прокурор Києво-Святошинського району Київської області звернувся в інтересах держави, уповноваженим органом якої є [PERSON] управління Держкомзему у Київській області, до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсним розпорядження, державного акта про право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що перевіркою прокуратури Києво-Святошинського району законності відведення у власність громадян земельних ділянок на території Боярської міської ради встановлено наступне. Розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації від 05 жовтня 2009 року № 1290 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,9999 га, яка розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, Боярська міська рада, для ведення особистого селянського господарства. У подальшому на підставі зазначеного розпорядження [PERSON] був виданий державний акт серії ЯИ № 852009 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:02:004:0026. З пояснення [PERSON] прокуратурою району встановлено, що вона ніколи не писала та не подавала до [PERSON] районної державної адміністрації будь-яких заяв щодо надання їй у власність земельної ділянки. Таким чином, всупереч зазначеної норми земельного законодавства [PERSON] районною державною адміністрацією прийняте вищезазначене розпорядження без відповідної заяви [PERSON]. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: визнати недійсним розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації від 05жовтня 2009 року №\~1290; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], серії ЯИ №\~852009; скасувати державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №\~852009, виданого на ім'я [PERSON]; зобовязати [PERSON] повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:02:004:0026, яка знаходиться: Київська область, Києво-Святошинський район, Боярська міська рада. Прокурор у судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на зазначене у позові. Позивач [PERSON] управління Держкомзему у Київській області у судове засідання у судове засідання свого представника не направило, про час, день та місце розгляду справи було повідомлене, причини неявки свого представника суду не повідомило. Відповідач [PERSON] районна державна адміністрація у судове засідання свого представника не направила, про час, день та місце розгляду справи була повідомлена, причини неявки свого представника суду не повідомила. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. звернулась до суду з листом, де зазначила, що вона не може зявитись до суду, так як доглядає неповнолітніх дітей, спірна земля її не цікавить. Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації Київської області від 05 жовтня 2009 року № 1290 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,9999 га, яка розташована: Київська область, Києво-Святошинський район, Боярська міська рада, для ведення особистого селянського господарства. У подальшому на підставі зазначеного розпорядження [PERSON] був виданий 14 липня 2010 року державний акт серії ЯИ № 852009 про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:02:004:0026, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. 27 грудня 2011 року слідчим прокуратури Червоноармійського району Житомирської області [PERSON] було отримано від [PERSON] пояснення, відповідно до яких остання до [PERSON] районної державної адміністрації не зверталась для отримання безкоштовно у власність земельної ділянки, ніяких документів для цього не подавала, державного акта на право власності на земельну ділянку не отримувала, ніяких земельних ділянок іншим особам не відчужувала. Виходячи зі змісту позовних вимог, а також матеріалів справи, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні норми законодавства. Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст. 121 Конституції України повноваження по здійсненню захисту інтересів держави в тому числі шляхом представництва її інтересів в суді, покладено на органи прокуратури. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявлені порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатися до суду із заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільного права є відновлення визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. У статті 387 ЦК України вказано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акта. Частиною 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного розпорядження) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу. За змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У ч. 5 ст. 151 ЗК України вказано, що до заяви (клопотання) додаються: а) обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки; б) позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами; в) засвідчена нотаріально письмова згода землекористувача (землевласника) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); г) копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. У відповідності до ст. 152 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Зважаючи на ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голови державної адміністрації, що суперечить Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства, скасовуються головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або судом. Згідно з п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України № 445 від 08 квітня 2011 року, Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності. Пунктом 1 Положення про [PERSON] управління Держземагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 258 від 10 травня 2012 року, визначено, що [PERSON] управління Держземагентства в області (далі - [PERSON] управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане. У п. 3 цього ж Положення зазначено, що завданням Головного управління є реалізація повноважень Держземагентства України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №\~43, державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлюється, в тому числі, і на підставі рішення державної адміністрації про передачу у власність цієї ділянки. Пунктом 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1021 від 09\~вересня 2009 року, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.\~61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Передача спірної земельної ділянки безкоштовно у власність [PERSON] була здійснена в порушення вимог закону, до того ж, поза волею останньої, тобто не за її особистою заявою, у звязку з чим суд не може вважати спірне розпорядження законним, а тому визнає його недійсним. Так як юридична підстава видачі спірного державного акта на право власності на земельну ділянку, якою є відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №\~43, розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації, визнана судом недійсною, то й сам державний акт є недійсним. У звязку з тим, що документ, що посвідчує право на земельну ділянку, є недійсним, то повинна бути скасована й його державна реєстрація, саме з якою законодавець повязує виникнення права власності на обєкт нерухомого майна земельну ділянку. Позовну вимогу щодо зобовязання [PERSON] повернути в державну власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:02:004:0026, яка знаходиться: Київська область, Києво-Святошинський район, Боярська міська рада, суд змушений залишити без задоволення у звязку з безпредметністю позову, оскільки, якщо виходити з пояснень відповідачки, ця земельна ділянка не перебуває у її користуванні і ніколи не перебувала, протилежних доказів ні позивач, ні прокурор суду не надали. До того ж, самі по собі визнання недійсними оскаржуваних розпорядження та державного акта, а також скасування державної реєстрації останнього призведуть до повернення спірної земельної ділянки в державну власність. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 14, 19, 121 Конституції України, ст.ст.\~15, 16, 21, 182, 373, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 116, 118, 125, 151, 152, 155 ЗК України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Держкомзему № 43 від 04\~травня 1999 року та зареєстрованою в Мінюсті України 04\~червня 1999\~року за №\~354/3647, п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1021 від 09\~вересня 2009 року, Положенням про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України № 445 від 08 квітня 2011 року, Положення про [PERSON] управління Держземагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 258 від 10 травня 2012 року, рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999\~року у справі № 1-1/99, ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру»,

Outcome: partial