Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-28 00:00:00

16.11.2011р. [PERSON] звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (т.1 а.с.3-5), яку уточнила 02.04.2012р. (т.1 а.с.104). Позивач просить здійснити поділ 1/3 частини двоповерхового дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/6 ідеальної частки вказаного будинку. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, посилаючись в письмових поясненнях (а.с.51-58, 123-125, 152-153 т.2) та у виступі в суді на ті обставини, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 19.08.1995р. по 23.12.2004р.; що під час шлюбу був побудований спірний будинок і оформлений на відповідача; що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем була досягнута домовленість про розподіл майна і за договором дарування вказаний будинок відповідач подарував їй та 2 неповнолітнім донькам в рівних частках; що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03.11.2010р. задоволено позов [PERSON] і розірвано зазначений договір в частині дарування їй 1/3 частки будинку; що з 03.11.2010р. 1/3 частина спірного будинку набула статусу сумісної спільної власності подружжя, однак домовленості про її поділ не досягнуто. Крім того, позивач пояснила, що старий будинок, який зараз використовується як літня кухня, належав матері відповідача, і був подарований їм як подружжю разом з земельною ділянкою, що спірний будинок побудований за спільні кошти і з допомогою батьків обох сторін, що основні кошти, які витрачені на будівництво, вони з відповідачем отримали від продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] в 2000р., яку вони купили в 1999р. за меншу суму, ніж продали. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи за його відсутності (т. 1 а.с. 108). Із письмових заперечень (т.1 а.с.25-30, 163-165, т.2 а.с.46-48) та виступу представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні слідує, що позовні вимоги не визнані з посиланням на ті обставини, що на час державної реєстрації права власності на спірний будинок 26.11.2004р. [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах зі [PERSON] ; що шлюбні відносини з позивачем [PERSON] припинив у липні 2002р.; що з 19.09.2011р. зареєстровано право власності [PERSON] на 1/3 частку спірного будинку після розірвання у судовому порядку договору дарування будинку від 17.03.2005р.; що позивачем не дотримано строку позовної давності, т.я. вона була стороною договору дарування будинку 17.03.2005р. і не заперечувала, що це майно є особистою приватною власністю [PERSON] ; що [PERSON] побудував спірний будинок на приватизованій ним ділянці як член садового товариства за власні кошти і з допомогою своїх батьків; що ні ділянка, на якій розташований спірний будинок, ні ділянка по [ADDRESS] , не були майном подружжя, т.я. придбані їм шляхом участі у приватизації; що договір дарування 17.03.2005р. [PERSON] уклав з метою забезпечення його доньок житлом. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та відповідні правовідносини. Із доказів на а.с.6,7 т.1, а.с. 165 т.2 вбачається, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 19.08.1995р. Іллічівським міським відділом РАГС Одеської області за актовим записом №314, що сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що шлюб сторін розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22.11.2004р. Із доказів на а.с.9, 35, 36, 92-103, 166 т.1, а.с.59, 60 т.2 слідує, що 10.02.1998р. [PERSON] , який був членом СТ «Судоремонтник», набув шляхом приватизації право власності на земельну ділянку площею 0,069га за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради №478 від 26.08.2004р., яким затверджено акт державної технічної комісії від 27.10.2003р. по прийому до експлуатації 2- поверхового дачного будинку загальною площею 140,6мІ, у т.ч. житлова - 75,4мІ, з господарчими будівлями: літня кухня літ.«Б», вбиральня літ.«В», сарай літ.«Г», господарчі споруди №1-2, І, за вищевказаною адресою [PERSON] 15.11.2004р. було видане свідоцтво про право власності на зазначений будинок. Ці фактичні обставини встановлені і рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03.11.2010р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору дарування (т.1 а.с. 11-14, т.2 а.с. 166-169). Вказане рішення набрало законної чинності 12.04.2011р. Згідно ч.З ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03.11.2010р. також вбачаються слідуючі фактичні обставини: [PERSON] за період часу з 10.02.1998р. по 27.10.2003р. побудував на власній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] двоповерховий дачний будинок загальною площею 140,6кв.м; згідно договору дарування 17.03.2005р. [PERSON] подарував [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він розташований (т.1 а.с.11- 14, т.2 а.с. 166-169, т. 1 а.с.10,54). При цьому суд бере до уваги те, що позивач, стверджуючи те, що земельна ділянка та літня кухня були подаровані матір`ю відповідача і їй, і [PERSON] , не довела ці обставини, не оспорила рішення щодо приватизації ділянки і видачі свідоцтва про право власності [PERSON] на дачний будинок. Крім того, позивач не довела те, що спірний будинок був побудований на кошти, які вона з [PERSON] отримала від продажу земельної ділянки по [ADDRESS] , яку вони спільно придбали за договором купівлі-продажу під час шлюбу. Докази на а.с.49, 50, 61, 62 т.2 підтверджують, що і цю ділянку [PERSON] отримав у приватну власність шляхом участі у приватизації. Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004р. Із вищевказаних доказів слідує, що спірні будівлі були прийняті до експлуатації 27.10.2003р., що приватизація ділянок відбулась в 1999-2000р.р. Згідно ст.ст.22, 28, 29 КпШС України, ст.ст.12-17 Закону України «Про власність», ст.61 СК України (в редакції до змін за Законом України від 11.01.2011р.) одержані [PERSON] у власність шляхом приватизації земельні ділянки є його особистою приватною власністю. За змістом ст.17 ЗК та ст.ст.12, 14 Закону України «Про власність» (чинних на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, а тому участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст.11 і ч.З ст.29 КпШС України перебіг трирічного строку позовної давності для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з дня, коли один із подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно, що мало місце після розірвання шлюбу. Аналогічні правові норми встановлені ст.ст.257-258, 260, 261 ЦК України, ст.72 СК України. Із п.п.19, 22, 23, 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. слідує, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки е таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє; що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України; що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання; що не належить до спільної сумісної власності чайно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.І ст.63, ч.І ст.65 СК України. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона ідарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За договором дарування від 17.03.2005р. відповідач є дарувальником, а позивач та спільні діти сторін - обдарованими (т.1 а.с.Ю, 54). При цьому суд бере до уваги, що позивач не відмовилась від цього правочину, що цей правочин не визнавався недійсним, удаваним. Згідно ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його иедійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин суд критично відноситься до пояснень позивача, що вказаним договором дарування був оформлений розподіл майна подружжя і вважає, їло позивач 17.03.2005р. прийняла в дарунок 1/3 частку будинку, належну відповідачу, що строк оспорювання цього договору повинен обчислюватись з і7.03.2005р., що строк звернення до суду з вимогою про розподіл майна подружжя сплинув, т.я. укладаючи договір дарування після розірвання шлюбу позивач повинна була дізнатись про порушення її прав на це майно, однак вона визнала право особистої приватної власності [PERSON] на вказане майно і не оспорювала його до виникнення спору щодо відчуження будинку і розірвання договору дарування; в зв`язку з відсутністю поважних причин пропущення позовної давності і заявою сторони відповідача про застосування позовної давності повинні бути застосовані наслідки спливу позовної давності, встановлені ст.267 ЦК України. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із змісту ч.5 цієї статті слідує, що порушене право підлягає захисту, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності. Однак позивач не довела наявність порушеного права. Докази,\~надані сторонами\~(т.1\~а.с.32-34,\~37-53,\~173-187,\~202-213,\~236-246,\~т.2\~а.с.64,\~65,\~70-72,\~74-77,\~81-82,\~86-90,\~113-115,\~118-120,\~126-128,\~161-163,\~170-173,\~а.с.66-67,\~73,\~78-80,\~83-85,\~93-112),\~та пояснення\~свідків з\~питань часу\~припинення шлюбних\~відносин сторін,\~обставин будівництва\~будинку з\~участю родичів,\~найманих працівників,\~встановлення між\~сторонами тривалих\~неприязних стосунків\~із-за\~спорів щодо\~майна,\~дітей не\~мають правового\~значення для\~вирішення даної\~справи,\~т.я.\~вищеперелічені фактичні\~обставини,\~які мають\~значення для\~вирішення цього\~спору,\~підтверджуються правовстановлюючими документами (т.1 а.с.6, 7, 9, 10, 54-55) та рішенням Іллічівського міського суду деської області від 03.11.2010р. (а.с. 11 -14 т. 1, а.с. 166-169 т.2). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими, недоведеними і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed