Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-17 00:00:00

16 грудня 2011 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Він обґрунтовував свої вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить жилий будинок №36 по вул.Дзержинського в с.Іванопілля Костянтинівського району Донецької області. Будучи власником вказаного будинку, він обмежений у своєму праві, тому що в домі з 11 січня 2011 року зареєстрована дружина його онука, відповідачка [PERSON], яка в домі ніколи не проживала і по теперішній час не знялась з реєстрації. [PERSON] проживає та працює в м.Севастопіль АР Крим, фактично в домі не проживає, права власності на нього чи права користування ним не має. У зв'язку з наведеними обставинами він змушений нести додаткові витрати по утриманню дому. В добровільному порядку відповідачка знятись з реєстрації не бажає, у зв'язку з чим він просить визнати [PERSON] особою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що й у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не явилась, подала заяву, в якій позов не визнала та просила розглянути справу за її відсутності за участю її представника [PERSON] У цій же заяві, яка по суті є запереченнями проти позову вказувала, що є дружиною онука позивача, [PERSON], який зареєстрований у квартирі свого батька [PERSON], але працюють та проживають вони у [INFO]. У зв’язку з тим, що робота закінчилась, вона з чоловіком на запрошення позивача в грудні 2010 року приїхали жити до нього і за його згодою вона була зареєстрована в домі №36 по вул.Дзержинського в с.Іванопілля Костянтинівського району Донецької області. Однак, в домі вони не проживали, оскільки позивач постійно настроював їх проти свого сина, [PERSON], на цьому грунті між позивачем та його сином виникали скандали. 15 травня 2011 року вона з чоловіком виїхали до м.Севастопіль, де працюють та проживають. Вважає, що не втратила права користування жилим приміщенням у вказаному домі, оскільки співвласником цього дому була дружина позивача, [PERSON], яка померла 2 жовтня 2010 року. Вона свого часу склала заповіт на ім’я внучки, [PERSON], яка має право на частку в цьому будинку, і не дає своєї згоди на зняття її з реєстрації в будинку. Третя особа [PERSON] в судове засідання не явилась, подала заяву, в якій просила у задоволенні позову відмовити та розглянути справу за її відсутності за участю її представника [PERSON] В цій заяві вона зазначала, що є спадкоємцем за заповітом після смерті дружини позивача, [PERSON], яка померла 2 жовтня 2010 року. В порядку спадкування їй належить частка в жилому домі №36 по вул.Дзержинського в с.Іванопілля Костянтинівського району Донецької області, і як власниця цієї частки вона визнає право користування відповідачки жилим приміщенням в цьому домі. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені особами, інтереси яких він представляє в судовому засіданні. 12 березня 2012 року ним поданий до суду зустрічний позов до [PERSON], який вимог стосовно житлових правовідносин, що розглядаються судом, не містить, і розцінюється судом, як заперечення проти позову [PERSON], у задоволенні якого він просив відмовити. Ним також була визнана в судовому засіданні ті обставини, що позивач [PERSON] не перешкоджав відповідачці [PERSON] користуватись житлом у своєму домі і що остання наприкінці лютого 2011 року разом з чоловіком виїхала до м.Севастопіль, де працює та проживає по теперішній час. Заслухавши позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок №36 по вул.Дзержинського в с.Іванопілля Костянтинівського району Донецької області (а.с.55-58). У цьому будинку позивач зареєстрований 4 лютого 1971 року (а.с.4), а відповідачка [PERSON], яка є дружиною онука позивача, значиться зареєстрованою 11 січня 2011 року (а.с.11). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, їх діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. У свою чергу, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована в [INFO] за згодою позивача, будь-які угоди щодо порядку, строків та умов користування домом між ними не укладалося. Сторони визнають той факт, що в лютому-березні 2011 року відповідачка [PERSON] виїхала добровільно на інше постійне місце проживання – м.Севастопіль АР Крим і перешкод у користуванні житлом у вказаному домі позивач їй не чинив. Та обставина, що відповідачка у вказаний період часу виїхала з будинку, не перешкоджала їй в межах строків, встановлених ч.2ст.405 ЦК України, повернутися до спірного будинку, але вона цим правом не скористалася незважаючи на відсутність будь-яких перешкод з боку позивача. Відповідно до частини 1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У зв'язку з наведеним порушене право власності позивача [PERSON] підлягає захисту і необхідно усунути перешкоди в здійсненні цього права, визнавши відповідачку [PERSON] особою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням. Заперечення проти позову, викладені третьою особою [PERSON], не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки їй на праві спільної часткової власності спірний будинок не належить (а.с.37-38), а можливе виникнення у неї такого права у майбутньому не може вплинути на правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачкою. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем при зверненні до суду витрати по оплаті судового збору у розмірі 94грн.10коп.

Outcome: approved