Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-20 00:00:00

ОК Гаражно- будівельний кооператив «Лісний» звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] , КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації, [PERSON] , Приватного нотаріусу ХДНО Грузкової Юлії Володимирівни про визнання договору дарування від 16.02.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ХДНО Груздковою Ю.В.( р.№ 911) недійсним в частині дарування надбудівлі 2 поверху № 253-2,253-3,253-4,253-5 в літері «Б-1» на гаражних боксах № [NUMBER] , [NUMBER] в ОК Гаражно- будівельному кооперативі «Лісний», розташованого за адресою : м. Харків пр. Перемоги 84, про зобов*язання КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації скасувати реєстрацію договору дарування надбудівлі 2 поверху № 253-2,253-3,253-4,253-5 в літері «Б-1» на гаражних боксах № [NUMBER] , [NUMBER] в ОК Гаражно- будівельному кооперативі «Лісний», розташованого за адресою : м. Харків пр. Перемоги 84, стягнення судового збору, при цьому посилаючись на те , що відповідач [PERSON] самовільно без дозвільних документів збудував вищевказану надбудову, що порушує вимоги ст.375, 376 ЦК України,рішення Дзержинського районного суду м.Харкова ( суддя Штих Т.В.) від 28.11.2008 року та Ухвала того ж суду від 27.01.2009 року скасовані апеляційним судом Харківської області від 20.08.2009 року. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив , що позивач відповідно до вимог ст..256 , п.ст.258 , 728 ЦК України пропустив строк для звернення з таким позовом, тому що строк позовної давності 1 один рік. Позивачу стало відомо , що право власності від [PERSON] до [PERSON] перейшло за договором дарування 28.09.2009 року, а також і загальну позовну давність в 3 роки. Договір дарування укладений законно і не порушує права та інтереси інших осіб. Перехід права власності ,як юридичний факт, ніяким чином не зачіпає інтереси ГК «Лісний» Приватний нотаріус Грузкова Ю.В. в судовому засіданні 11.12.2012 року заперечувала проти позову і пояснила , що посвідчила договір дарування,посвідчено нею 16.02.2009 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.11.2008 року та ухвали суду від 27.01.2009 року, витягу з реєстру права власності на нерухоме майно. Обтяжень та заборон ніяких не було. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з*явився , про час та дату слухання справи повідомлений належним чином , але про причини неявки до суду не повідомив. Представник КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації в судове засідання не з*явився , про час та дату слухання справи повідомлений належним чином , але про причини неявки до суду не повідомив. Суд , вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи, вважає , що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено: Відповідач [PERSON] є членом ГК «Лісний», який розташований з адресою : м.Харків , пр.. Перемоги 84.,згідно довідки голови цього кооперативу В.Г. Філяєва з 2003року. На підставі свідоцтва від 11.09.2006 року, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної в м.Харкові ради [PERSON] має право власності на гараж № [NUMBER] в ГК «Лісний». Вказаний гараж він самовільно реконструював з влаштуванням надбудови та додаткового входу. Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2008 року та Ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 січня 2009 року за [PERSON] визнано право власності на реконструйовану з влаштуванням надбудови та додаткового входу, нежитлову будівлю-приміщення: 1 поверху № 253-1 Та приміщення 2 поверху №№ 253-2- 253-5 в літ «Б-1 в [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , загальною площею 75,2 кв.м.( а.с. 12-13) 16 лютого 2009 року [PERSON] , згідно договору дарування нежитлових приміщень подарував [PERSON] приміщення1 поверху № 253-1 та приміщення 2 поверху №№ 253-2, 253-3,253-4, 253-5 в літ «Б-1 в [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , загальною площею 75,2 кв.м.,який був посвідчений приватним нотаріусом ХДНО Грузковою Ю.В. ( а.с. 19) Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 20 серпня 2009 року - рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2008 року та Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 27 січня 2009 року скасовані і справа була направлена на новий розгляд.(а.с. 14) Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2011 року зобов*язано відповідача [PERSON] знести за особисті кошти,недобудовану будівлю та привести гаражний бокс у відповідність з проектною документацією.( а.с. 18) Позивач в своєму позові просить визнати договір дарування від 16.02.2009 року недійсним , посилаючись на ст.375,376 ЦК України на самовільну споруду. Але розділ 1У, Глава 16 регулює правочини та визначення підстав для визнання правочинів недійсними. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір дарування є двостороннім або багатостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином, підстав для визнання договору дарування на підставі ст. 375,376 ЦК України недійсним ,суд не вбачає. Позивачу було запропоновано уточнити свої позовні вимоги відносно підстав визнання договору дарування недійсним , але підстави залишились без зміни. Суд вважає , що підстав для задоволення позову не має . Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2011 року зобов*язано відповідача [PERSON] знести за особисті кошти,недобудовану будівлю та привести гаражний бокс у відповідність з проектною документацією.( а.с. 18) Відповідно до ст. 124 Коснтитуції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов*язковими до виконання на всій території України. Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини , встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа , щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином , необхідно застосувати законні засоби для виконання рішення суду. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, суд при розгляді вищевказаної справи не дає моральної оцінки обставинам справи і вирішує справи тільки на підставі наданих сторонами доказів в їх сукупності. Також в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , а також [PERSON] заявили про те , що позивач пропустив строк для звернення до суду з вказаним позовом і посилались на ст. 256, 257 , ч.2 п.5 ст.258ЦК України. Суд вважає , що підстав для застосування ч.2 п.5 ст.258 ЦК України, тобто позовна давність в один рік застосовується , зокрема, до вимог: про розірвання договору дарування( ст.728 цього Кодексу) не можливо , оскільки позовні вимоги стосуються визнання договору дарування недійсним , а не про розірвання договору дарування. Ці поняття різні і представник відповідача помилково на них спирається. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки позивач пропустив цій строк без поважної причини, суд застосовує його , оскільки відповідач про це заявив до ухвалення рішення про застосування строку позовної давності.Окрім того , позов не доведений , що є самостійною підставою для відмови.

Outcome: dismissed