Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь: - 13 053 грн. заробітну плату за квітень-червень 2011 року; - 10 200 грн. вихідну допомогу з підстав порушення відповідачем законодавства про працю; - 3 400 грн. компенсацію за невикористану щорічну відпустку; - середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку, який можливо встановити тільки по факту сплати йому заробітної плати. В ході розгляду справи позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги, та, в остаточному варіанті (т.1 а.с.140 та т.2 а.с.16) просив суд зобов'язати відповідача сплатити на його користь: - 20 640 грн. - середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку (з 16 червня 2011р. на час ухвалення рішення суду), враховуючи, що його середній заробіток складає 1720 грн.; - 13 081,50 грн. вихідну допомогу з підстав порушення відповідачем законодавства про працю при припиненні трудового договору; - 4 360,50 грн. компенсацію за невикористану чергову відпустку; - 13 053 грн. - доплату за роботу в нічний час; - 15 000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, згідно запису у трудовій книжці, він, з 23.11.2010р. по 15.06.2011р. перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Уніпроменергосервіс», де працював цілодобово контролером-охоронцем служби охорони. При його звільненні відповідач не провів з ним повний розрахунок усіх належних йому сум, а саме: не виплатив компенсацію за невикористану відпустку, а також не оплатив роботу у нічний час. Враховуючи те, що, при звільненні йому не були виплачені усі суми, що належали йому від відповідача, просить суд, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум по день фактичного розрахунку (з 16 червня 2011р. на час ухвалення рішення суду), враховуючи, що його середній заробіток складає 1720 грн.; також, просить стягнути з відповідача не сплачену йому заробітну плату, а саме: оплату роботи у нічний час, яка складає 13 053 грн., та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 360,50 грн. Крім цього, просить на підставі ст.44 КЗпП стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка складає 13 081, 50 грн., посилаючись на те, що, відповідач, при його звільненні, порушив вимоги трудового законодавства щодо своєчасного розрахунку з працівником. Також, просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн., враховуючи свідоме порушення відповідачем вимог діючого трудового законодавства при звільненні його з роботи. В судовому засіданні позивач [PERSON], посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та уточненнях до неї, підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача визнав частково, а саме в частині виплати позивачу компенсації за невикористану чергову відпустку, посилаючись на те, що, при звільненні позивача заробітна плата останньому була виплачена у повному обсязі, а компенсація за невикористану чергову відпустку позивачу виплачена не була. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги позивача визнала частково та суду пояснила, що, дійсно, позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача контролером-охоронцем служби охорони, та, 15.06.2011р. був звільнений з підприємства за власним бажанням. При цьому, позивачу дійсно не було виплачено відповідачем компенсацію за невикористану щорічну відпустку, але, не у тому розмірі, у якому зазначає позивач, а у сумі 378,33 коп. за 14 календарних днів. Також, відповідач визнає, що, при звільненні позивача йому не було нараховано та не було виплачено відповідачем доплату за роботу у нічний час, яка, згідно ст.54 КЗпП встановлюється у розмірі 20% від тарифної ставки згідно зі ст.108 КЗпП, і за 222 години відпрацьованих позивачем у нічний час складає 221,27 грн. При цьому, відповідач категорично заперечує проти стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачу сум, так як заробітна плата, що була нарахована позивачу на час його звільнення 15.06.2011р. - була виплачена вчасно та в повному обсязі. А, так як відповідна сума невиплаченої складової заробітної плати, що складається з доплати за роботу в нічний час за 222 години 221,27 грн., та компенсація за невикористану відпустку за відпрацьований позивачем час з 23.11.2010р. по 15.06.2011р. включно за 14 календарних днів 378,33 грн., всього 599,60 грн. - була нарахована позивачу лише 27 квітня 2012 року в ході розгляду справи, вважає, що, на момент звернення позивача до суду предмет спору був відсутній у зв'язку з тим, що, вищевказана сума доплати за роботу в нічний час та компенсація за невикористану відпустку не була нарахована відповідачем на час звернення позивача із позовом до суду, на підставі чого застосування Постанови КМУ №100 у даному випадку є безпідставним та незаконним, так як у цій Постанові КМУ №100 мова йдеться про нараховану, але не виплачену заробітну плату. Виходячи з цього, відповідач вважає за необхідне застосувати до виниклих між позивачем та відповідачем правовідносин норму, яка ґрунтується на засадах діючого законодавства про працю, а саме застосувати ч.3 ст.44 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові вихідної допомоги у разі порушення власником законодавства про працю, яка за підсумками відповідача складає 2595,82 грн. Моральну шкоду відповідач визнає у розмірі 200,00 грн. Представник відповідача [PERSON], посилаючись на обставини, зазначені представником відповідача [PERSON], підтримала думку представника відповідача [PERSON] відносно застосування до виниклих між позивачем та відповідачем правовідносин норми ч.3 ст.44 КЗпП України, та заперечувала проти стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних позивачеві сум. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що, згідно наказу № 96-к від 22.11.2010р. позивач [PERSON], з 23.11.2010р. був прийнятий на посаду контролера-охоронця служби охорони ТОВ «Уніпроменергосервіс» згідно штатного розкладу (т.1 а.с.153). Згідно наказу ТОВ «Уніпроменергосервіс» №56-к від 15.06.2011р., 15.06.2011р. позивача [PERSON] звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП, що підтверджується також записом у трудовій книжці позивача [PERSON] Згідно п.4.2. Колективного договору ТОВ «Уніпроменергосервіс», на підприємстві встановлено відрядну, погодинну та погодинно-преміальну систему оплати праці. Згідно п.4.13 вищевказаного Колективного договору, оплата праці працівників здійснюється згідно штатного розкладу за результатами індивідуальних і колективних робіт у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Згідно п.3.1. Положення про оплату праці ТОВ «Уніпроменергосервіс» на 2011-2015 роки, на підприємстві діє система оплати праці, що складається з основної заробітної плати окладів, та тарифних ставок, які зазначаються у штатному розкладі. Крім того, за підсумками якісно виконаної роботи видається премія. Пунктом 3.4 вищезазначеного Положення про оплату праці ТОВ «Уніпроменергосервіс» передбачено виплату працівникам вихідної допомоги у разі припинення трудових відносин з ним згідно зі ст.44 КЗпП. Згідно довідки № 1024, наданої 26.12.2011р. ТОВ «Уніпроменергосервіс» (т.1 а.с.207), та довідки № 526 від 27.04.2012р. (т.1 а.с.208), за відпрацьований на підприємстві час з січня 2011 року по червень 2011 року, позивачу [PERSON] було виплачено заробітну плату у розмірі 4326,36 грн. Як вбачається з виписок із розрахунково-платіжних відомостей ТОВ «Уніпроменергосервіс» за травень, квітень, березень, лютий, січень 2011 року (т.1 а.с.209-213) заробітна плата позивачу [PERSON] у вказаний період нараховувалась за фактично відпрацьований на підприємстві час згідно тарифних ставок, визначених штатним розкладом ТОВ «Уніпроменергосервіс» (т.1 а.с.232). Як вбачається з наданих відповідачем: службової записки від 24.05.2011р.; Актів щодо відсутності на робочому місці працівника [PERSON] (т.1 а.с.225-230), останній був відсутнім на робочому місці: 23.05.2011р., 27.05.2011р., 31.05.2011р., 04.06.2011р., 08.06.2011р., 12.06.2011р., на підставі чого, як пояснила в судовому засіданні представник відповідача [PERSON], заробітна плата у вказаний період позивачу відповідачем не нараховувалась. Згідно Виписок з табелю обліку використання робочого часу по ТОВ «Уніпроменергосервіс» (т.1 а.с.233-238) позивач [PERSON] фактично відпрацював у червні 2011р. 0 годин; у травні 152 години; у квітні 2011р. 160 годин; у березні 2011р. 175 годин; у лютому 2011р. 160 годин; у січні 2011р. 151 годину. Згідно довідки № 523, наданої 27.04.2012р. ТОВ «Уніпроменергосервіс» (т.1 а.с.239), нарахована, але не виплачена позивачу оплата за нічній час складає 270,03 грн. за відпрацьовані 222 години роботи у нічний час. Згідно довідки № 524, наданої 27.04.2012р. ТОВ «Уніпроменергосервіс» (т.1 а.с.240), нарахована, але не виплачена позивачу [PERSON] компенсація за невикористану відпустку у розмірі 14 календарних днів складає 461,72 грн. Згідно наказів по ТОВ «Уніпроменергосервіс», тарифна ставка у січні 2011р., згідно штатного розкладу, складала 6,24 грн./год.; у лютому 2011р. - 6,24 грн./год.; у березні 2011р. 5,40 грн./год.; у квітні 2011р. - 6,24 грн./год.; у травні 2011р. 6,35 грн./год. З вищенаведених обставин суд вбачає, що, позивач та відповідач по справі дійсно перебували у трудових відносинах з 23.11.2010р. по 15.06.2011р. Згідно запису у трудовій книжці позивача [PERSON], останній був звільнений з підприємства відповідача за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Згідно довідки про виплачену заробітну плату (т.1 а.с.96), при звільненні позивача [PERSON], останньому було виплачену заробітну плату за фактично відпрацьований ним час у січні, лютому, березні, квітні та травні 2011 року. При цьому, при звільненні позивача, останньому не було сплачено: компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 14 календарних днів у розмірі 461,72 грн. (т.1 а.с.247), та доплату за відпрацьовані 222 години у нічний час, яка складає 270,03 грн. (т.1 а.с.248). Та обставина, що, при звільненні позивача, відповідачем не було сплачено останньому компенсацію за невикористану відпустку та доплату за роботу у нічний час була визнана представниками відповідача в ході розгляду справи, відповідно до чого, згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає. Згідно ст.1 ЗУ «Про оплату праці» N 108/95-ВР від 24.03.1995р., заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Згідно ст.2 ЗУ «Про оплату праці» N 108/95-ВР від 24.03.1995р., основна заробітна плата, це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно роз'яснень, наданих у п.19 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спорів про доплату за роботу в нічний час судам належить виходити з положень статей 54, 108 КЗпП і враховувати, що нічним вважається час із 10-ї години вечора до 6-ї години ранку і робота в такий час має оплачуватись роботодавцем у підвищеному розмірі, встановленому генеральною, галузевою, регіональною угодами або колективним договором, але в будь-якому разі не нижче від 20 відсотків тарифної ставки (окладу) працівника за кожну годину. Оплата в зазначеному розмірі провадиться незалежно від того, скільки годин робочого часу припадає на нічний час. Згідно ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Таким чином, враховуючи, що, згідно ст.2 ЗУ «Про оплату праці» N 108/95-ВР від 24.03.1995р., компенсація за невикористану відпустку та оплата праці у нічний час є складовою частиною додаткової заробітної плати, суд вважає доведеною в ході розгляду справи ту обставину, що відповідачем, в день звільнення позивача не було виплачено позивачу всіх сум, що належали останньому від підприємства на час звільнення, а саме: компенсацію за невикористану відпустку за 14 календарних днів у розмірі 461,72 грн. (т.1 а.с.247), та доплату за відпрацьовані 222 години у нічний час, яка складає 270,03 грн. (т.1 а.с.248). Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно роз'яснень, наданих у п.5 Постанови Верховного Суду України N 13, 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці: за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилась браком не з вини працівника; працівників молодше 18 років при скороченій тривалості їхньої щоденної роботи тощо; а також про гарантії для працівників на оплату: щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; при переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу або тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для переведених на легшу роботу вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо; гарантії та компенсації в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи в польових умовах тощо. Приймаючи до уваги пояснення сторін, та визнані ними обставини, суд встановив, що, при звільненні позивача відповідачем була виплачена позивачу не оспорювана відповідачем належна позивачу сума. При цьому, як встановлено судом в ході розгляду справи, між сторонами виник спір щодо розміру належних позивачу при звільненні сум. Враховуючи, що, згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та, приймаючи до уваги, що, факт невиплати позивачу при звільненні усіх належних йому сум був доведений та встановлений в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що, до виниклих між позивачем та відповідачем правовідносин має бути застосовані заходи, встановлені ч.2 ст.117 КЗпП України. Згідно роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно роз'яснень, наданих у п.21 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п.8. Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи положення п.8 Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки належних працівникові сум, виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає: (888,67 + 861,46) = 1750,13 грн. (заробітна плата позивача за фактично відпрацьовані робочі дні протягом останніх двох місяців): (30+31 = 61 - число календарних днів за цей період)= 28,70 грн. Таким чином, передбачений ч.2 ст.117 КЗпП України середній заробіток за весь період затримки розрахунку з позивачем складає: 28,70 грн. х (11+21+22+22+21+22+22+20+21+21+20+20+19+22+8) 292 робочих дня за період з 16.06.2011р. по 13.08.2012р. = 8 380,40 грн. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача передбаченої ст.44 КЗпП вихідної допомоги з підстав порушення відповідачем законодавства про працю при припиненні трудового договору з позивачем у розмірі 13 081,50 грн. суд дійшов наступного висновку. Як на правову підставу вказаних позовних вимог позивач посилається на норму ст.44 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові вихідної допомоги внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р., «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Наприклад, при звільненні державного службовця у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі вихідна допомога виплачується йому не за ст.44 КЗпП, а згідно зі ст.37 Закону "Про державну службу". Працівникові, який звільняється за станом здоров'я, вихідна допомога на підставі ст.44 КЗпП виплачується в тому разі, коли трудовий договір із ним розривається з ініціативи роботодавця за п.2 ст.40 КЗпП. Якщо ж трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, вихідна допомога стягується на його користь у розмірі тримісячного середнього заробітку, коли колективним договором не передбачено більшого її розміру. Згідно запису у трудовій книжці позивача, останнього було звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Запис щодо звільнення позивача за власним бажанням саме з підстав порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору у трудовій книжці позивача відсутній. Враховуючи зазначене, а також те, що, вимоги про зміну формулювання причини звільнення позивача позивачем заявлено не було, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), так як факту звільнення позивача саме з причин порушення відповідачем законодавства про працю, колективного чи трудового договору в ході розгляду справи встановлено не було. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступним. Згідно ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилається на свідоме порушення відповідачем вимог діючого трудового законодавства при його звільненні, на підставі чого просить стягнути з відповідача завдану йому такими діями відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. Будь-яких доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. - позивач суду не надав. Відповідач в ході розгляду справи визнав позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди на користь позивача у розмірі 200 грн. Відповідно до змісту ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановивши в ході розгляду справи факт порушення відповідачем строків виплати позивачу всіх сум, що належали позивачу на час його звільнення з підприємства відповідача, та, приймаючи до уваги часткове визнання відповідачем позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 грн., суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, та вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 грн. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача невиплачених позивачу при звільненні сум, а саме: компенсації за невикористану відпустку, а також доплати за відпрацьований нічний час, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки належних позивачу сум, а також моральної шкоди, суд, задовольняючи вимоги позивача частково, та враховуючи, що позивача звільнено від сплати судових витрат, відповідно до вимог, встановлених ст.88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути судові витрати на користь держави з відповідача, у розмірі, встановленому ст.4 ЗУ «Про судовий збір» від 08.07.2011р.

Outcome: partial