Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-29 00:00:00

КЖЕП № 2 м. Комсомольська звернулось до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням кім. 4 сек. 18 в будинку № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську. Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад встановлені Законом строки, з огляду на що має бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідач позов не визнав, заперечуючи факт постійної відсутності у спірному житловому приміщенні понад шість місяців. Не спростовуючи по суті тієї обставини, що періодично не проживає в кімнаті в силу обставин, що склалися в його особистому житті, послався на ту обставину, що звязок із житлом не втрачає, утримує його в належному стані, проводить оплату за комунальні послуги, з огляду на що в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав: Судом встановлено, що 18.06.2003 року [PERSON] на сімю з двох осіб /неї та сина [PERSON]- відповідача у справі/ на підставі ордеру, виданому за розпорядженням Комсомольської міської ради № 531 від 02.06.2003 р. була виділена жила площа в гуртожитку кімната № 4 в секції 18 по вул. Леніна 30 в м. Комсомольську. (а.с.6). Згодом будинок № 30 по вул. Леніна в м. Комсомольську був прийнятий у комунальну власність міської ради і переданий на баланс КЖЕП № 2 для відповідного обслуговування з прийняттям рішення про його використання як житлового будинку для тимчасового проживання сімей, які мають потребу в соціальному захисті (а.с. 12). Після смерті наймача у спірному житловому приміщенні залишився проживати і значиться зареєстрованим на теперішній час відповідач [PERSON] (а.с.5). Вирішуючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, суд враховує, що з прийняттям будинку, де значиться зареєстрованим відповідач, у комунальну власність міської ради, власником було прийняте рішення про його використання як житлового будинку для тимчасового проживання сімей, які мають потребу в соціальному захисті (житловий фонд соціального призначення). Але судом в даному випадку не може бути застосована норма ЖК України, яка регулює порядок користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, оскільки відсутня правова процедура визначення статусу згаданого житла, підстава надання для заселення та порядок користування таким житлом, як вони передбачені ЗУ Про житловий фонд соціального призначення від 12.01.2006 року. В даному випадку не може бути застосованою також норма ЖК України, яка регулює порядок користування гуртожитками, оскільки відповідно до положень ст.127 ЖК України гуртожитки надаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів а також інших громадян у період роботи або навчання, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, тобто згадане житло має цільове призначення гуртожитки призначаються для проживання робітників /п.2 Примірного положення про гуртожитки, затв.постановою РМ УРСР від 03.06.1986 року № 208/. Разом з тим, приймаючи до уваги, що спірні відносини не врегульовані Законом, суд відповідно до положень ч. 7 ст. 11 ЦПК України застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини в даному випадку аналогію закону і погоджується з позицією представника позивача щодо можливості застосування до спірних відносин положень ст.ст. 71,72 ЖК України, які регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Згідно зі ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно по положень ст. 72 ЖК України провадиться в судовому порядку. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем представлені письмові докази а також показання свідків сусідів [PERSON] по секції. Як вбачається із змісту наданих актів, датованих 13.01.2011 р., 04.02.2011 р., 22.03.2012 р., [PERSON] не проживає в кімнаті № 4 секції 18 по вул. Леніна 30 в м. Комсомольську з липня 2010 року, має заборгованість за комунальні послуги. В ході проведеної первірки було виявлено, що в кімнаті знаходяться особисті речі відповідача, кімната перебуває в антисанітарному стані. (а.с. 7-8). Факт відсутності відповідача в спірному жилому приміщенні понад встановлені строки підтвердили суду також допитані в якості свідків сусіди відповідача по секції - гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в суді не знайшов свого підтвердження факт непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад встановлені ст.71 ЖК України строки без поважних причин. Відповідно до розяснень, що містяться в постанові ПВСУ № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Заперечуючи по суті сам факт постійної відсутності в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, відповідач зазначив суду, що через тривалу хворобу на туберкульоз (а.с.30) змінився звичайний уклад його життя, який існував до хвороби. Через хворобу втратив роботу, і тривалий час не міг працевлаштуватися, оскільки за станом здоровя не проходив медогляд. В звязку з відсутністю постійного джерела доходу, змушений був сезонно проживати на дачній ділянці, оскільки тримав там птицю, садив городину і існував із згаданих джерел. Згадану обставину підтвердила в суді свідок [PERSON], яка показала також, що має намір зареєструвати шлюб із відповідачем, але на разі через відсутність житла /[PERSON] проживає в гуртожитку № 3 по вул. Строна, 25 в кімнаті на 2 особи / а.с. 53/ вони не мають можливості проживати однією сімєю. Відповідно до правил ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Та обставина, що відповідач періодично залишає та зявляється у спірному жилому приміщенні в силу обставин, що склалися в його особистому житті, не заперечувалась сторонами, отже самі по собі свідчення сусідів, які періодично бачать відповідача в спірному житловому приміщенні та письмові акти про його не проживання, не можуть, з огляду на положення ст.58,59 ЦПК України визнаватись належним доказом постійної відсутності [PERSON] у спірному житловому приміщенні, а відсутність заборгованості по оплаті комунальних послуг та наявність у спірній кімнаті його особистих речей, на думку суду є свідченням того, що відповідач не втратив інтерес по відношенню до житла, що в сукупності з положеннями Конституції України стосовно права кожної людини на свободу пересування, з врахуванням закріпленого ст.8 Конституції України принципу верховенства права є підтавою для суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Питання про судові витрати по справі вирішено судом відповідно до вимог 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed