Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-27 00:00:00

15 травня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просив розірвати шлюб з відповідачкою. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що подружжя не знайшли спільного взаєморозуміння в силу психологічної несумісності характерів, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. У судове засідання позивач не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутністю та розірвання шлюбу, проти проведення заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надала. Тому за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України на підставі наявних доказів у справі. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом запису актів громадянського стану Славутицького міськвиконкому Київської області, Україна, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON]. зареєстрували шлюб 24 грудня 1988 року, актовий запис № 112. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Подружжя неповнолітніх дітей немає. Як вбачається із змісту позовної заяви, шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, в кожного окремий бюджет, з 2010 року подружжя проживає окремо. Відповідачка фактично створила нову сім»ю, у якій і проживає. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. Разом з тим, до органу реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу відповідно до ст. 106 СК України подружжя не подало. При таких обставинах суд дійшов до висновку, що сім"я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб, Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяву про зміну прізвища позивач до суду не надав. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved