Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача на його користь суми страхового відшкодування в розмірі 142 500, 00 гривень. Свої вимоги у позовній заяві мотивував наступним чином. 17 червня 2008 року між ним та ЗАТ СК «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування майна. Об'єктом страхування є нежитлова будівля загальною площою 709,1 кв.м, що знаходиться в с. Сілець Сокальського району. Відповідно до Договору страхова сума з урахуванням франшизи становить 142 500 грн. 27 березня 2012 року на об'єкті сталася пожежа, про що свідчить висновок інспектора Держтехногенбезпеки. Внаслідок пожежі вогнем знищено дах на площі 700 кв.м., 27 станків, компютер, принтер, телевізор, 30 куб. м. деревини, електроінструмент, паспорти громадян, та трудову книжку, документація на дану будівлю, та устаткування яке знаходилось в ній. Причиною пожежі є коротке замикання електромережі. Відповідно до звіту про оцінку, розмір збитку становить 156 640 грн. Відповідно до п. 4.1.1. Договору добровільного страхування майна, страховим випадком визнається пошкодження або знищення майна в результаті пожежі. Відповідно до Договору та у встановлений у ньому строк позивач звернувся до Відповідача з завою про настання страхового випадку. Ним були подані всі необхідні документи, що підтверджують факт настання страхового випадку. Однак станом на день звернення до суду відповідач виплати страхового відшкодування не здійснив. В попередньому судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги і доповнив позов додатковою вимогою про визнання п.13.2 договору добровільного страхування майна №0188314-10-14-03 від 17 червня 2008 року недійсним з наступних підстав. У п. 13.2 даного договору зазначається, що сторони погодились, що у випадку неможливості врегулювати спірні питання шляхом переговорів спори вирішуються у судовому порядку. При цьому сторони домовились, що всі спори пов'язані з виконанням даного договору, а також, спори пов'язані з визнанням недійсним договору або його окремих частин, вирішуються в третейському суді. Вважає, що п. 13.2. договору суперечить чинному законодавству, а саме, ч.1 ст.6 Закону «Про третейські суди». В цій нормі встановлено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки, у спорах щодо захисту прав споживачів, інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції. Вважає, що даний пункт суперечить ч. 3 ст. 29 Закону України «Про страхування», відповідно до якої договір страхування визнається недійсним у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, і зазначили, що оспорений пункт договору визнати недійсним неможливо оскільки законодавством встановлена свобода договору і сторони вправі самі визначати умови такого. З приводу стягнення страхового відшкодування зазначили, що в такій вимозі слід відмовити так, як позивачем порушені умови договору, а саме п.11.1.3 договору, тобто, застраховане майно використовувалось всупереч його цільовому призначенню. На їхню думку позивач не вправі був використовувати застраховане приміщення на інші цілі окрім утримання в ньому свиней, так як в графі «найменування об'єкту» в правовстановлюючих документах це приміщення зазначене «нежитлове приміщення», «свинарник». Також, вважають, що позивач використовував вказане приміщення під пилораму протиправно, оскільки на момент укладення договору страхування, у вказаному приміщенні зберігали деревообробне обладнання та деревину. Вказав, що позивача поінформували про неможливість використання вказаного приміщення під пилораму, однак доказів цьому не існує, оскільки таке застереження давалось усно. Вважають, що використання такого приміщення суперечить державному класифікатору будівель та споруд ДК 018-200, так як останнім не отримувався дозвіл на здійснення діяльності з обробки деревини. Окрім цього, зазначили, що не згідний з сумою, яка підлягає відшкодуванню, з тих підстав, що у висновку оцінювача допущена арифметична помилка в частині визначення вартості ушкоджених конструктивів, відповідно до п.1.2.1. договору страхування. При цьому, зазначили, що з приводу вартості заподіяного збитку в сумі 171 754 грн. в них зауважень немає, однак якщо визначати суму, яка підлягає відшкодуванню згідно умов договору страхування, то вбачається наявність арифметичної помилки. Так, перемноживши 171754грн. на коефіцієнт 0,73 (такий визначений експертом у висновку), отримаємо суму 125 380,42 грн. без ПДВ та 150 456,50 грн. - з ПДВ. В кінцевому, представник відповідача просив у позові відмовити повністю. Судом ЛОФ АКБ «Укрсоцбанк» не залучалася як третя особа, оскільки на адресу суду надійшов лист від вигодонабувача по договору добровільного страхування майна №0188314-10-14-03 від 17 червня 2008 року, про те, що їм відомо про розгляд даної справи в суді. У листі вони зазначають, що не заперечують проти стягнення суми страхового відшкодування в користь [PERSON] Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє у повному обсязі з наступних підстав. [PERSON] належить на праві власності нежитлова будівля загальною площою 709,1кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстру прав власності від 26.05.2008 року. 17 червня 2008 року між [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №606/33-3 з лімітом 20000,00 доларів США та договір іпотеки посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області згідно якого з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], ним у іпотеку була передана вищезазначена нежитлова будівля. Також, із вказаних договорів вбачається, що [PERSON] зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки в акредитованій при банку страховій компанії. Дана інформація підтверджується копіями відповідних договорів. На виконання зазначених вимог вказаних договорів 17 червня 2008 року між сторонами було укладено договір добровільного страхування майна №018834-10-14-03. Об'єктом страхування є майнові інтереси [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» пов'язані із володіння, розпоряджанням і використанням вищевказаної нежитлової будівлі. В судовому засіданні встановлено, що найменування сторони спірного договору (відповідача) змінено із ЗАТ «СК «ВУСО» на ПрАТ «СК «ВУСО» у зв'язку зі зміною організаційно правової форми. У п.13.2. вказаного договору, зазначено: «що сторони погодились, що у випадку неможливості врегулювати спірні питання шляхом переговорів спори вирішуються у судовому порядку. При цьому сторони домовились, що всі спори пов'язані з виконанням даного договору, а також, спори пов'язані з визнанням недійсним договору або його окремих частин, вирішуються в Постійнодіючому третейському суді при спеціалізованій товарній біржі «Меркурій» (свідоцтво про реєстрацію від 25.05.2005 року, місцезнаходження: 83023, м. Донецьк, вул. Ходаковського,5)». Згідно рішення Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3. пункту 9 статті 4 та розділу 8 «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) від 10 січня 2008року, третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикції - діяльність, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема методів арбітрування здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченою в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону, є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України. З наведеного вище, вбачається, що розгляд справи у третейському суді не є судовим розглядом, а способом позасудового захисту цивільних та господарський прав особи. Окрім цього, предметом поданого [PERSON] позову є нерухоме майно, адже, приводом для звернення до суду слугувало невиконання страховою компанією умов договору майнового страхування, згідно з яким були застраховані нежитлової будівлі. Згідно ст.55 Конституції України - права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України - кожна особа, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності з ч.1 ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Так, звернення до третейського суду є правом сторін, а не їх обов'язком. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків передбачених законом. Згідно ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» від 11.05.2004 № 1701-IV третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо нерухомого майна, у спорах щодо захисту прав споживачів, та інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції. Згідно ч.3 статті 29 Закону України «Про страхування» договір страхування визнається недійсним у судовому порядку. Відповідно до ст.998 ЦК України - договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках встановлених цивільним кодексом. Згідно ст.27 ЦК України - правочин що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки є нікчемним. Згідно ст.203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам Цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином суд приходить до висновку, що вказаний пункт договору суперечить чинному законодавству України, і його слід визнати недійсним. Задовльняючи позовні вимоги щодо стягнення суми страхового відшкодування, суд виходить з наступного. З висновку інспектора Сокальського РВ ГУ Держтехногенбезпеки від 27 березня 2012 року вбачається що 18.03.2012 року на об'єкті страхування сталася пожежа, внаслідок якої вогнем знищено дах на площі 700 м.кв., 27 станків, компютер, принтер, телевізор, 30 куб.м. деревини тощо. Відповідно до цього ж висновку причиною пожежі є коротке замикання електромережі. Розмір збитку, який виник внаслідок настання страхового випадку (пожежі) розрахований у звіті про оцінку. Вказана оцінка проводилась на замовлення власне ЗАТ СК «ВУСО», на підставі укладеного з оцінювачем договору №71/04 від 02.04.2012 року про незалежну оцінку майна, що також підтверджує визнання відповідачем зазначеної вище пожежі страховим випадком. Із вказаного звіту вбачається, що вартість заподіяного [PERSON] збитку становить 171 754 грн. Вказана сума визнається сторонами по справі. Однак, п. 1.2.1 договору передбачено, що дія даного договору розповсюджується лише на конструктивні елементи застрахованої будівлі. З метою розрахунку суми, яка підлягає відшкодуванню оцінювачем визначено процентне співвідношення зазначених конструктивних елементі і встановлено, що такі становлять 73 відсотки всієї будівлі (коефіцієнт - 0,73). Судом встановлено, що оцінювачем допущена арифметична помилка при розрахунку розміру збитку для розрахунку страхового відшкодування. Так, у звіті зазначено, що такий збиток складає 156640грн. з урахуванням ПДВ. Однак, застосувавши математичний розрахунок 171754грн. х 0,73 = 125 380, 42 грн., а не 130539грн., як викладено у висновку. Таким чином сума, з урахуванням ПДВ складає 125 380, 42 грн. + 20% = 150 456, 50 грн. ПрАТ «СК «ВУСО», з порушенням строків визначених у договорі, прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в зв'язку із нецільовим використанням нежитлового приміщення, що підтверджується листом за вихідним №5382 від 16.08.2012 року адресованим [PERSON] Суд вважає таку підмову необґрунтованою та такою, що порушує права страхувальника. Так жодним нормативно-правовим актом, не передбачено інституту цільового використання нерухомого майна, та певних обмежень пов'язаних з цим окрім поділу такого майна на дві категорії: житлові та нежитлові приміщення. Не було визначено обмежень і з приводу використання даного майна і в самому договорі. Окрім цього, стороною відповідача не доведено факту використання такого майна з порушенням норм Закону України «Про охорону праці» та Закону України «Про пожежну безпеку» на які він послався в листі за вихідним №5382 від 16.08.2012 року. Такі порушення не мали місця та не були виявлені органами Держтехнобезпеки, що підтверджується висновком інспектора Сокальського РВ ГУ Держтехногенбезпеки від 27 березня 2012 року та довідкою від 30.03.2012 року №21/205. Згідно умов договору страхування, страхова сума складає 150 000,00 грн. Оскільки сума, вирахувана згідно п. 1.2.1 договору перевищує страхову суму визначену у договорі то відшкодування проводиться в межах страхової суми визначеної у договорі, за вирахуванням франшизи 5 відсотків, що еквівалентно 7 500 грн., і кінцево становить 142 500 грн. Відповідно до ст. 979 ЦК України, ч.1 ст. 16 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний виплатити страхувальнику суму страхового відшкодування у випадку настання страхового випадку. А отже, вимога про стягнення страхового відшкодування в розмірі 142 500,00 гривень також підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд враховує і двояку позицію представників відповідача. Зокрема, з одного боку, останні просять відмовити у позові за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивач використовував застраховане майно не за цільовим призначенням. З іншого боку - за недоведеністю позовних вимог, оскільки вони ставлять під сумнів висновок про оцінку майна, чим визнають даний випадок страховим.

Outcome: approved