Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON], третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS], згідно умов якого 28.03.2009 року він подарував відповідачці належну йому на праві власності Ѕ частину квартири. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що уклав угоду під впливом тяжких обставин, якими є його похилий вік та стан здоровя, тяжкий моральний стан після смерті дружини, а також обману зі сторони відповідачки, яка обіцяла його доглядати, проте, після укладення угоди в квартирі не зявляється та не допомагає йому, вважає, що при укладенні угоди не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому просить визнати її недійсною. В судовому засіданні позивач та його представники повністю підтримали позовні вимоги та попросили суд їх задовольнити, посилаючись на викладені в заяві мотиви. Відповідачка у суді проти задоволення позову заперечила, пояснивши, що при підписанні договору дарування [PERSON] повністю усвідомлював його наслідки, особисто був присутній в нотконторі під час його укладення, будь-якого тиску на нього вона не чинила, а навпаки він мав намір подарувати їй всю квартиру, оскільки вона багато років доглядала його та його хвору дружину, проте вона запропонувала подарувати їй лише Ѕ частину квартири, а на іншу її частину оформити заповіт для того, щоб у позивача залишилась на праві власності частина власного житла, на що він погодився, нотаріус повністю розяснила йому наслідки укладення угоди. Також вказала на те, що посилання позивача щодо неусвідомлення значення своїх дій в момент укладення угоди в звязку з тим що він тяжко переживав смерть дружини не відповідають дійсності, оскільки угода укладалась через рік після її смерті. Факт звернення позивачем до суду лише після спливу двох років після укладення угоди також підтверджує його реальний намір подарувати їй вказане житло. Лише після появи [PERSON] в [PERSON] зявились претензії до неї. А тому просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Перша Тернопільська державна нотаріальної контори, не направила до суду свого представника, хоча була повідомлена про час та місце розгляду справи у суді у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі встановив такі факти: 28 березня 2009 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності Ѕ частину квартиру №34, що знаходиться в будинку № 14 по вул.Б.Хмельницького в м.Тернополі, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом першої Тернопільської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №109. Як вбачається зі змісту договору дарування цей договір було вчинено особисто сторонами в нотконторі, нотаріус зазначив, що сторони перебували при здоровому розумі та ясній памяті, розуміли значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, діяли добровільно, ім були розяснені наслідки її укладення, були ознайомлені зі змістом ст.ст.182,215220,225,228-236, 717-728 ЦК України. Лише 3.11.2001 року [PERSON] зареєструвала за собою в Тернопільському міському БТІ право власності на подаровану частку квартири, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав ТзОВ Міське бюро технічної інвентаризації № 31903008 від 3.11.2011 року. Як свідчить виписка з амбулаторної картки видана 10.08.11 року ДЗ ВКЛ ст.Тернопіль ДТГО Львівська залізниця [PERSON],[INFO], хворіє на дисциркулярну енцелопатію 1 ст. з цефалічним синдромом неврологічною мікросимптоматикою на грунті церебрального атеросклерозу та гіпертонічної хвороби. У постанові про відмову у порушенні кримінальної справи , винесена ДІМ ТМВ УМВС України в Тернопільській області 7.04.2010 року зафіксовані наступні факти: перед смертю дружини позивача [PERSON] (померла 22.05.2008 року) за нею доглядала [PERSON], на користь якої [PERSON] склав заповіт на належну йому частину квартири по вул. Б.Хмельницького,14/34 у м.Тернополі та видав 14.05.2008 року довіреність згідно якої вона переоформила на нього належну його дружині частку у квартирі по вул. Б.Хмельницького,14/34 у м.Тернополі. В 2009 році останній уклав з [PERSON]З договір дарування Ѕ частини вказаної квартири. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Недодержання стороною(сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частиною 1-3,5-6 ст.203 ЦК України є підставою недійсності правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовяків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, вставлених законом ( ч.1 ст.229 ЦК України). Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в обману щодо обставин, які мають істотне значення ( ч.1 ст.229 УЦК України) , такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Також постанова Пленуму Верховного суду України в пунктах 19,20 та 23 вказує на те, що обставини, щодо яких помилилась сторона правочину( ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин вважається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення другої сторони в обману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в обману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовують щодо односторонніх правочинів. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Такими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї та родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Враховуючи вищенаведені норми закону та вказівки Верховного суду України, суд вважає, що оскільки договір дарування є одностроннім правочином, його не можна розглядати його в контексті вимог ст.ст.229,230 ЦК України, так само як і в контексті вимог ст.333 ЦК України, оскільки позивачка вказує на те, що вчинила його не добровільно, а під впливом помилки та обману. Доводи вчинення позивачем оспорюваного правочину у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Покази свідка [PERSON], який показав суду що він відвідуючи свого колишнього співробітника [PERSON] декілька разів зустрічав у нього вдома відповідачку, остання привласнила кошти, які їй дав [PERSON] для придбання вхідних дверей, суд оцінює критично, оскільки вони не стосуються предмету спору. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про те, що підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Другої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування відсутні, оскільки наведені позивачем підстави для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Outcome: dismissed