Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, зазначивши наступне. Рішенням від 25.02.2009р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-830/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було частково задоволено вимоги Позивача та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] 08.01.2003р.народження, у розмірі ? частини, починаючи з 02.12.2008р і до повноліття дитини. Рішення суду набрало чинності 09.03.2009р., тим же числом видано виконавчий лист. Однак, до виконання він був поданий 28.07.2011р., майже через 2,5 роки. Про факт відкриття щодо позивача виконавчого провадження, він дізнався тільки 05.08.2011р., отримавши рекомендованим листом з повідомленням копію Постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2011р, надіслану йому [PERSON] ВДВС ЗМУЮ. З постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2011 року вбачається, що виконавчий лист Відповідачем пред'явлено лише від 28.07.2011 року. Згідно розрахунку [PERSON] ВДВС ЗМУЮ за період з 02.12.2008р. утворилася заборгованість в сумі 14 202 грн. 43 коп. станом на 01.10.2011 року. На даний час із заробітної плати буде відраховуваться 70 відсотків на сплату аліментів та погашення боргу, що ставить в скрутне матеріальне становище Позивача. З доданої копії Постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2011 р., надісланої позивачу [PERSON] ВДВС ЗМУЮ та "Інформації про виконавче провадження", отриманої з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, не вбачається доказів того, що даний виконавчий лист перебував на виконанні державної виконавчої служби раніше. Виконавчий лист вважається таким, що перебуває на виконанні тільки після відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, в даному випадку виконавчого листа про стягнення аліментів, за заявою стягувача, як це передбачено ст.19 Закону України "Про виконавче провадження". Зазначає, що весь цей час боржник, тобто Позивач, не міняв місце проживання і номери засобів зв'язку, не мало місце розшуку Позивача та його перебування за кордоном. Але мало місце постійне спілкування боржника (Позивача), і стягувача (Відповідача), у тому числі проживання боржника в будинку стягувача на прохання останньої на час її відсутності на відпочинку на морі, з метою нагляду за її будинком та постійне спілкуванні Позивача в будинку Відповідача з постійним матеріальним утриманням дитини. Тобто були відсутні перепони, які заважали б своєчасному пред'явленню [PERSON] виконавчого листа до виконання. Вважає, що згідно вищевикладених фактів, жодних поважних причин, які б перешкоджали Відповідачці протягом майже через 2,5 років з дня отримання виконавчого листа пред'явити його до виконання, немає. До того ж зазначає, що весь час, вказаний у позовній заяві і по сьогоднішній день він справно брав участь у вихованні дитини, забезпечував дочку всім необхідним: продуктами харчування, одягом, купував побутову техніку (комп'ютер, мобільний телефон. та ін.) та як порядний батько він не вимагав розписок та письмових звітів про суми. І чеки з ринків, магазинів одягу та супермаркетів зберігати було просто безглуздям, враховуючі нормальні і спокійні відносини з тоді ще існуючої дружиною, з якою позивач жив і вів спільне господарство, тому що в той період вони проживали однією сім'єю, у них був спільний бюджет, куди він вносив кошти - зарплату. Після того, як фактичні відносини з колишньою дружиною припинилися, позивач продовжував щомісячно забезпечувати дитину одягом, продуктами харчування тощо, давав колишній дружині гроші готівкою та брав участь у вихованні його дитини і дитячих розвагах, такі як періодичні походи в цирк, кіно, пляж, атракціони. Крім того, зазначив, що в 2009 році, після рішення суду про розлучення, він пропонував Відповідачу відкрити банківський рахунок, на який позивач буде перераховувати аліменти, в якому буде видно "призначення платежу". Однак, Відповідач відмовилася, мотивуючи тим, що на стягнення аліментів з позивача вона подавати не буде, тому що їй зручніше отримувати віді нього гроші готівкою, продукти харчування тощо. Подібні пропозиції з боку Позивача надходили ще кілька разів у цьому році, де він звертався письмово до Відповідача з проханням відкрити в банку розрахунковий рахунок, на який він міг перераховувати аліменти із зазначенням "Призначення платежу"і повідомити позивачу його реквізити. Однак, йому були вислані реквізити пластикової карти, поповнивши який 02.09.2011г. на 500 грн., він не зміг вказати призначенням платежу "Аліменти на утримання [PERSON]", але ж тільки подібне призначення платежу може ідентифікуватися саме як аліменти за певний календарний період, а не поповнення рахунку колишньої дружини для її особистих потреб, як вона хоче. Звернувшись до [PERSON] знову таки письмово з викладенням вищевказаних обставин, він досі так не дочекався відповіді з реквізитами розрахункового рахунку в банку. Звичайно ж, при таких обставинах, подібні платежі на пластикову карту [PERSON] були припинені до з'ясування між ними законного і підходящого, в даному випадку, способу перерахування грошей. На підставі викладеного, просить суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, яка утворилася за період з 02.12.2008 р. по 28.07.2011р.(по дату пред'явлення виконавчого листа до виконання), по виконавчому листу №2-830/09 від 25.02.2009 року, згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Крім того, відповідачем [PERSON]А було подано та судом прийнято зустрічний позов до [PERSON] про стягнення неустойки за несплату аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, зазначивши наступне. 19 липня 1995 року [PERSON] та [PERSON] (тоді [PERSON]) уклали шюб, який було зареєстровано відділом РАГС Жовтневого району м. Запоріжжя актовий запис № 217. На той час відповідач відбував покарання за скоєне вбивство, тому ніякого спільного життя в них не було, за винятком часу, коли вона їздила до колонії на довгострокові побачення. 08 січня 2003 року народилася донька [PERSON]. Відповідач повернувся тільки в 2006 році після звільнення. На протязі більше півроку вони намагалися створити справжню родину, але цього не відбулося. На початку 2007 року шлюбні стосунки було припинено остаточно. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2009 року шлюб було розірвано. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя 25.02.2009 року з [PERSON] ([PERSON]) було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], 08.01.2003р. народження, у розмірі ? частки з усіх видів доходів щомісяця, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.12.2008 року і до повноліття дитини. 28.07.2011 року [PERSON] звернулась з заявою про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів з [PERSON] На 01.08.2011 року його заборгованість, згідно розрахунку державного виконавця Хортицького ВДВС [PERSON], починаючи з 28.12.2008 року, складала 13 619,79 грн. У відповідності до ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З 01 серпня 2011 року по день підписання цього позову - 06 лютого 2012 року, пройшло 190 днів. Таким чином, неустойка, яку [PERSON] повинен сплатити [PERSON] складає: 190 х 136,2 =25 878 грн. Згідно ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого стягнуто аліменти на утримання дитини, зобов'язаний приймати участь в додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей, хворобою, тощо). Згідно амбулаторної картки донька [PERSON] страждає гиперметропічним астигматизмом. У зв'язку з вказаною хворобою вона повинна двічі на рік проходити курс апаратного лікування. Вартість одного курсу - 500 грн. В 2009 року дитина отримала два курси лікування. Таким чином за 2009-2011 роки позивач сплатила за лікування доньки 1600 грн., 800 грн. з яких повинен їй повернути [PERSON] Оскільки таке лікування дитині потрібно щорічно, то вважає, що суд ці витрати може стягнути з відповідача і наперед. 500 грн. х 2 рази на рік = 1000 грн. Щомісяця вартість лікування складатиме 1000 : 12 місяців = 84 грн. Крім того, з п'яти років [PERSON] займається бальними танцями у клубі "Інтерденс". Ці заняття дуже вартісні, бо щомісячна плата складає 200 грн. За рік позивач сплачує: 200 х 12 місяців = 2400 грн. Також кожен рік потрібно придбати босоніжки для танців та спеціальну сукню. В 2011 році вона придбала босоніжки за 450 грн., та сукню за 850 грн., разом її витрати: 450 + 850 = 1300 грн. Таким чином, витрати на ці заняття складають 2400 + 1300 = 3700 грн. на рік. Вважає, що [PERSON] також повинен приймати участь в цих витратах. Його частка: 3700 : 2 = 1850 грн. Оскільки ці витрати на розвиток дитини є постійними, то відповідач їх також повинен сплачувати щомісяця наперед. 3700 : 12 місяців = 308 грн. Частка відповідача 308 : 2 = 154 грн. Загалом, за лікування та зайняття бальними танцями дитини [PERSON] повинен сплатити позивачу частку вже понесених витрат: 800 + 1850 = 2650 грн. А також наперед щомісяця відповідач для лікування та розвитку дочки повинен сплачувати 84 + 154 = 238 грн. На теперішній час згідно довідки про заробітну плату [PERSON] повинен сплачувати аліменти у розмірі 1162,28 : 4 = 291,32 грн. Разом з додатковими витратами відповідач повинен бути сплачувати дочці: 291,32 + 238 = 529,32 грн. на місяць. Крім того позивач зазначила, що з 1 вересня 2011 року вона працює в ТОВ "ФОЗЗІ-ФУД", та її заробітна плата є 1496 грн. Крім того, 03 жовтня 2011 року вона перенесла ішемічний інсульт, з приводу якого двічі знаходилась на стаціонарному лікуванні в 6-й міській лікарні: з 03.10.11р. по 21.10.11 року, а також з 29.12.11р. по 12.01.12р. 19 січня 2012 року вона отримала інвалідність 3 групи. У зв'язку з чим просить стягнути з [PERSON] неустойку за несплату аліментів у розмірі 25 878 грн.; додаткові витрати на лікування та розвиток дочки [PERSON] за 2009-2011 рік у розмірі 2 650 грн.; додаткові витрати на лікування та розвиток дочки [PERSON], починаючи з дня подачі цього позову, та до досягнення нею повноліття щомісяця по 238 грн. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити повністю, надавши письмові заперечення та пояснення. Представник [PERSON] у судовому засідання заперечує проти задоволення позову [PERSON], надавши письмові пояснення, згідно яких зазначила, що після набрання чинності рішенням суду про стягнення аліментів, а саме 09.03.2009 року, [PERSON] отримала виконавчий лист. На той час відповідач ніде не працював. Тому він вмовив її не подавати лист до виконання, а дочекатись, коли йому сплатять заборгованість по заробітній платі на ТОВ "Еміта". Зі слів [PERSON] заборгованість була більше 20 000 грн. З них він обіцяв сплатити їй 5000 грн. Але до кінця 2009 року ні заборгованості, ні аліментів вона так і не отримала, бо [PERSON] не працевлаштовувався, а жив на допомогу з Центру зайнятості. В 2010 році вона змушена була виїхати за межі України. [PERSON] залишилась з її матір'ю [PERSON] [PERSON] вона повідомила про свій від'їзд та просила сплачувати аліменти його матері, якій вона залишила всі необхідні доручення. Але вона кожного місяця перераховувала гроші своїй матері для утримання [PERSON]. На це вони і жили. [PERSON] жодного разу за час її відсутності не сплатив доньці жодної гривні. Відвідував він її 1 раз на 2-3 місяці, і його "допомога"складалась з 2-3 яблук та бананів. В школі його не бачили жодного разу. Остаточно вона повернулась до Запоріжжя в травні 2011 року. З телефонного повідомлення від колишнього чоловіка дізналась, що він вже не [PERSON], а [PERSON], бо одружився, живе у дружини, місце свого нового проживання сповістити відмовився. Розмови про аліменти на дочку його більше не цікавлять. Саме ці новини змусили її звернутися до ВДВС за виконанням рішення про стягнення аліментів з відповідача. Вважає, що на протязі 2009 року, коли [PERSON] не працював, вона не віддавала лист до ВДВС на його проханням. А в 2010-2011 році - вона знаходилась за межами України. Тому вважає, що причини, за якими вона не зверталась за примусовим виконанням рішення суду, є поважними. Відповідачу все це було добре відомо. Також він знав про наявність рішення суду про стягнення аліментів та про свій обов'язок брати участь в утриманні дитини, але він не робить цього свідомо та злісно. Тому, на її думку, відсутня жодна причина для звільнення його від сплати як аліментів, так і заборгованості по їх сплаті. Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, свідків, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 197 Сімейного кодексу України, суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Так судом встановлено, що 19 липня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шюб, який зареєстровано відділом РАГС Жовтневого району м. Запоріжжя, актовий запис № 217, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу І-ЖС № 277100 від 19.07.1995року. Відповідно свідоцтва про народження І-ЖС № 119915 виданого 31.01.2003 року відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 40, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.02.2009р. по справі № 2-830/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] 08.01.2003р.народження, у розмірі ? частини, починаючи з 02.12.2008р і до повноліття дитини. 29.07.2011року державним виконавцем Хортицького відділу ДВС ЗМУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-830 виданого 09.03.2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] аліментів. Згідно розрахунку [PERSON] ВДВС ЗМУЮ за період з 02.12.2008р. утворилася заборгованість в сумі 14 202 грн. 43 коп. станом на 01.10.2011 року. Як стверджує [PERSON], на час набрання чинності рішення суду про стягнення аліментів, а саме 09.03.2009 року, коли [PERSON] отримала виконавчий лист, [PERSON] ніде не працював. Тому, як стверджує [PERSON], [PERSON] вмовив її не подавати лист до виконання, а дочекатись, коли йому сплатять заборгованність по заробітной платі на ТОВ "Еміта". Однак, такі факти спростовується довідкою №25/08-09-1 від 25.08.2009 р., виданою ТОВ "[PERSON] компані", та копією трудової книжки [PERSON], з яких вбачається, що [PERSON] (тоді [PERSON]) дійсно працював з 03.01.2008 р. по 31.08.2009 р. у ТОВ "[PERSON] компані"на посаді арматурника. Недоведеними є твердження [PERSON] про те, що [PERSON] вмовляв її не подавати на виконання виконавчий лист про стягнення з останнього аліментів, з огляду на наступне. З дня отримання [PERSON] виконавчого листа №2-830/09 від 09.03.2009р. [PERSON], у разі невиконання [PERSON] рішення суду про сплату аліментів, мала право відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження"№ 606-ХІV від 21.04.1999р. (зі змінами та доповненнями) направити виконавчий лист №2-830/09 від 09.03.2009 р. до державної виконавчої служби для його примусового виконання, оскільки відповідно до пункту 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження"виконавчий лист, виданий судом, є виконавчим документом, який підлягає виконанню державною виконавчою службою. В той же час, відповідно до статті 19 цього ж Закону, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-830/09 від 09.03.2009 року можливо було відкрити виключно за наявності письмової заяви стягувача, тобто [PERSON], оскільки за таким видом виконавчого документу виконавче проваджені не відкривається за заявою інших осіб. В даному випадку, відповіднл до вимог статті 26 Закону України "Про виконавче провадження"прохання боржника до стягувача про непред'явлення виконавчого документу до виконання не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Таким чином, суд вважає, що [PERSON], яка отримала належним чином оформлений виконавчий лист, протягом періоду з отримання виконавчого листа, тобто з 09.03.2009 р. по 28.07.2011р. не здійснила жодної дії, спрямованої на забезпечення виконання такого виконавчого листа, у тому числі шляхом його примусового виконання державною виконавчою службою. Крім того, та обставина, що [PERSON] протягом 2010 - 2011 років виїжджала за межі України, на думку суду не може бути поважною причиною для непред'явлення виконавчого листа виконання, оскільки виконавчий лист №2-830/09 виданий 09.03.2009 р., а [PERSON] виїхала перший раз за межі України 23.03.2010 року, тобто лише після сплину більш ніж один рік після дати видачі виконавчого листа. Таким чином, протягом більш ніж одного року виконавчий лист також не пред'являвся [PERSON] до виконання без поважних причин. Як встановлено судом, в період з 23.03.2010 року до 28.05.2011 р., згідно закордонного паспорту [PERSON], та її пояснень, [PERSON] приїздила на територію України, тобто мала можливість і в цей проміжок часу або самостійно пред'явити виконавчий лист до виконання, або на ім'я будь-якої іншої фізичної особи видати нотаріальну довіреність, відповідно до якої така особа мала б можливість здійснити від імені [PERSON] всі необхідні дії щодо пред'явлення до виконання та примусового виконання виконавчого листа №2- 830/09 і отримання грошових коштів за ним. Також, [PERSON], перебуваючи на території республіки Кіпр, мала можливість оформити таку ж довіреність і у посольстві чи у консульстві України в республіці Кіпр, що передбачено Законом України "Про дипломатичну службу"№2728-111 від 20.09.2001 р., Указом Президента України "Про Консульський статут України"№127/94 від 02.04.1994 р., Законом України "Про нотаріат"№4325-ХІІ від 02.09.1993 р., оскільки відповідно до вказаних нормативних актів вчинення нотаріальних дій за кордоном України покладається на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на дипломатичні представництва України. Таким чином, непред'явлення [PERSON] виконавчого листа №2-830/09 з дня його оформлення 09.03.2009 р. і до 28.07.2011 р., тобто протягом двох років і чотирьох місяців, мало місце внаслідок власної бездіяльності [PERSON], яка не здійснила жодної дії щодо направлення даного виконавчого листа до державної виконавчої служби, хоча вона мала для цього всі необхідні процесуальні та правові механізми, і були відсутні суттєві перешкоди для реалізації [PERSON] своїх прав щодо примусового виконання виконавчого листа №2-830/09 від 09.03.2009 р. У зв'язку з цим, непред'явлення [PERSON] виконавчого листа №2-830/09 від 09.03.2009 р. до 28.07.2011 р., суд вважає таким, що мало місце без поважних для цього причин. Показання свідків [PERSON] та [PERSON], які були опитані у якості свідків у судовому засіданні, суд не бере до уваги, у зв'язку з тим, що вони не є особами, які постійно проживають з дочкою [PERSON] - [PERSON], особи не знаходяться поруч з даною дитиною цілодобово та не можуть підтвердити або спростувати відомості про надання [PERSON] матеріальної допомоги дитині за зазначений період часу, про що ними було повідомлено суду. Проте, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] (мати [PERSON]М.), [PERSON], які також були допитані у судовому засідання, пояснили суду, що [PERSON] після розлучення із [PERSON] та від'їзду її за кордон тісно спілкувався із донькою [PERSON], проводив свій вільний час з дитиною, надавав їй матеріальну допомогу. Як вбачається з пояснень зазначених свідків, [PERSON] утримував дитину, як в грошовій так і в натуральній формі: купував шкільні приналежності, одяг; гуляв з дитиною у парках, вони ходили на атракціони, в кіно, на пляж; забирав дитину зі школи, з танців; дні народження постійно святкував з дитиною, дарував подарунки; гроші на утримання дитини давав колишній дружині; зробив ремонт дитячої кімнати [PERSON] за свої кошти; купив всі меблі для дитячої кімнати (за винятком дивана-подарунок бабусі) за свої кошти; подарував дитині комп'ютер Асус з усіма комплектуючими до нього і аксесуарами для підключення до бездротової мережі інтернет; подарував сучасний мобільний телефон. Крім того, судом встановлено, що у 2002 р. [PERSON] видав довіреність на ім'я [PERSON] для продажу належної йому на праві власності (свідоцтво про право на спадщину) квартири на користь колишньої дружини [PERSON] для подальшого забезпечення доньки. У січні 2003 року, під час народження доньки, [PERSON] перебував в місцях позбавлення волі. В той час [PERSON] був власником нерухомості, саме однокімнатної квартири адресою [ADDRESS]. Дана квартира була оформлена на [PERSON] (зараз [PERSON]М.) і дісталася йому у спадок від батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серія ААН №681610 від 02.10.1998 року. Згідно пояснень [PERSON], він розумів, що, перебуваючи в місцях позбавлення волі, він не зможе матеріально забезпечувати родину, він без заперечень оформив на ім'я [PERSON] довіреність з правом продажу належної йому квартири, яку у подальшому було продано [PERSON] Відповідно до пункту 1 статті 196 Сімейного кодексу України (надалі СК України) "при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення". Таким чином, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не може бути покладена така відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Саме така думка викладена і у Постанові Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 р. Враховуючи вищевикладене, у діях [PERSON] відсутня вина у наявності заборгованості по оплаті аліментів. У зв'язку з чим, суд вважає, що у [PERSON] відсутня вина у виникненні заборгованості по оплаті аліментів, у зв'язку з чим, відповідно до вимог пункту 1 статті 196 СК України, відсутні законні підстави для нарахування стягнення з [PERSON] неустойки (пені) по заборгованості по оплаті аліментів. Щодо стягнення додаткових витрат на лікування, суд вважає, що надані [PERSON] документи (копія амбулаторної картки та копії чеків про проведення медичних процедур) не є належними доказами по даній справі, у зв'язку з наступним. У амбулаторній картці зазначено, що дитині рекомендовані "курси лікуванн на апараті". Проте, у даному документі не конкретизовано, саме які "курси лікування" повинні бути надані дитині. Адже, курси лікування можуть бути різноманітними. Відповідно, і вартість таких курсів є взагалі різною і залежить від надзвичайно великої кількості факторів. Таким чином, з наданої амбулаторної картки не вбачається, саме які курси лікування повинна проходити дитина, із застосуванням яких медикаментів, чи якого конкретно медичного обладнання. У зв'язку з цим суд вважає, що позивачем не надано доказів вже понесених нею витрат на лікування дитини за 2009-2011 рік, та також позивачем не надано доказів про необхідність витрат на лікування дитини в майбутньому та у зазначених розмірах. Щодо додаткових витрат на зайняття бальними танцями, а саме стягнення витрат за придбання босоніжек для танців за 450 грн. та сукні за 850 грн., суд вважає зазначену вимогу не доведеною та необґрунтованою, у зв'язку з наступним. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, к вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно, позивач зобов'язаний надати суду докази тієї суми понесених витрат, на яку він посилається. В даному випадку, жодного чека за оплату занять бальними танцями та придбання вищевказаного одягу, позивач не надав. Тому доводи позивача не знайшли свого підтвердження. Також, з твердженням позивача про те, що, вищезазначені витрати є постійними, суд не може погодитись, у зв'язку з тим, що такі витрати мають імовірнісний характер і не виключено, що дитина втратить бажання займатися танцями, і відповідних витрат не буде. У зв'язку з цим суд вважає, що позивачем не надано доказів вже понесених нею витрат на зайняття дитини бальними танцями і за придбання одягу для танців, та також позивачем не надано доказів про необхідність витрат зайняття танцями в майбутньому та ще у зазначених розмірах. Крім того, відповідно свідоцтва про шлюб І-ЖС № 095315 від 07.5.2011 року виданого Орджонікідзевським відділом РАЦС Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 116, [PERSON] після реєстрації шлюбу змінив прізвище на [PERSON]. З урахування вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим, не доведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягає.

Outcome: approved