Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-02 00:00:00

У березні 2010 року Міське комунальне виробниче підприємство Дніпроводоканалзвернулося до суду з позовом до відповідачки про стягнення суми заборгованості по оплаті послуг водопостачання і водовідведення. Позивач у позові посилається на те, що відповідачка, мешкаючи у квартирі [ADDRESS] оплату за водопостачання та водовідведення в житлове приміщення здійснювала частково, у звязку з чим станом на 01.03.2010 р. виникла заборгованість у розмірі 947 грн. 52 коп. Невиконанням своїх зобовязань відповідачка завдала позивачу шкоди. Просив суд стягнути з відповідачки суму заборгованості у розмірі 947 грн. 52 коп. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2010 року позовні вимоги Міського комунального виробничого підприємства Дніпроводоканалбули задоволені. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року заочне рішення від 19 квітня 2010 року було скасовано. При новому розгляді справи представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання зявилася, проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка проживає у [INFO] та користується послугами водовідведення та водопостачання. Як було встановлено у судовому засіданні, 20 грудня 2007 року, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, було винесено рішення, яким у задоволенні позовних вимог Міського комунального виробничого підприємства Дніпроводоканал, про стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 964 грн. 84 коп., за період з 1999 року по 01.09.2007 року, яким було відмовлено у звязку з порушенням строку звернення з позовною заявою до суду. Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. У березні 2010 року позивач, повторно звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, просить суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості з розрахунку за період з 1999 року по 01.03.2010 року. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили, сторони та треті особи із самостійними вимогами а також їй правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу, з тих самих підстав а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Таким чином позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки суми заборгованості за період з 1999 року по 01.10.2007 року задоволенню не підлягають. В частині стягнення з відповідачки суми заборгованості, за період з 01.10.2007 року по 01.03.2010 року, суд, з наданого позивачем розрахунку, не вбачає наявності заборгованості [PERSON] перед позивачем за надані ним послуги. Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх вимог та вважає необхідним в позові відмовити. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги вищевикладене та

Outcome: dismissed