Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-09 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] свої вимоги мотивує тим, що є членом автогаража „Берізка" з 1985 року, де має збудований гараж № 379. 22.12.2001 року на звітних зборах уповноважених представників автогаражу в зв'язку з скрутним фінансовим становищем більшістю голосів присутніх прийнято рішення про продаж за 2000 грн. будь-якому бажаючому нежитлового приміщення, збудованого в свій час на загальні внески членів автогаражу для проведення занять з вивчення правил безпеки руху, яке прийшло в повний занепад, було напівзруйноване та потребувало капітального ремонту. Копія рішення загальних зборів більше півроку висіла на дошці оголошень біля входу на територію автогаражу, але бажаючих придбати будівлю не знаходилося. У нього виникла гостра потреба у приміщенні для зберігання будівельних матеріалів і вирішив придбати це приміщення . 11 серпня 2002 року між ним та головою правління громадської організації автогараж «Берізка « [PERSON] укладено договір купівлі - продажу вказаного приміщення у письмовій формі, що повністю відповідало вимогам діючого на той час Цивільного кодексу Української PCP в ред. 1963 року, який не передбачав обов'язкового нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину. Згідно акту від 22.01.2002 р. приміщення обстежено комісійно, описано стан його руйнації і зроблено висновок, що його ціна на той час склала 2000 грн. Згідно акту передачі від 11.08.2002 року сплатив в касу автогаражу 2000 грн. і йому передане у володіння приміщення класу у непридатному для користування стані. З 2002 року по теперішній час фактично користується цим приміщенням, повністю відновив його, провівши капітальну перебудову в 2002 - 2007 роках на загальну суму 15000 грн. За весь цей період щороку вносив встановлені зборами внески на утримання приміщення. Вважає договір купівлі - продажу не житлового приміщення від 11.08. 2002 року дійсним, бо правочин укладений згідно діючого на той час законодавства, реально виконаний, підстав для визнання його нікчемним або недійсним з підстав, передбачених ст.215 ЦК України - не має. Так як необхідність в цьому приміщенні у нього відпала, в кінці 2007 року вирішив переуступити право користування ним [PERSON], який мав автомобіль, працював в автогаражі «Берізка « енергетиком, але гаражу не мав. На той час з дозволу голови правління [PERSON] встановив за свій рахунок в приміщенні ворота, тим самим змінилося цільове призначення приміщення, яке стало гаражем, і фактично можна говорити про переробку речі. 17.12.2007 року заявою на імя голови правління автогаражу повідомив про переуступку права користування приміщенням [PERSON], маючи намір в подальшому нотаріально оформити договір купівлі - продажу. [PERSON] став користуватися приміщенням, зробив повторний ремонт покрівлі, обладнав тамбур. 30.03.2008 року на загальних зборах обрано головою правління Змислю М.П., який не визнає дійсності договору купівлі - продажу від 11 серпня 2002 на не житлове приміщення безпеки руху та його [PERSON] права власності на спірне приміщення, чинить йому та [PERSON] перешкоди в користуванні майном , письмово вимагає звільнення цього приміщення та передачі його автогаражу. Не погоджується з доводами голови правління, що продаж спірного приміщення проведено без рішення загальних зборів автогаражу ( згідно Статуту - збори уповноважених представників). Вважає, що на зборах, які відбулися 22.12.01 р., були присутніми уповноважені представники у кількості 37 осіб від загальної кількості членів автогаражу 513. Таким чином, збори представників правомочні при наявності 34 осіб із розрахунку один представник від десяти членів, а їх було 37 ( 57:3 х 2 ). Рішення про продаж приміщення за 2000 грн. прийнято простою більшістю голосів ( 25), що відповідає п.6.4 Статуту автогаражу. Спірне приміщення побудоване продавцем - автогаражем, прийнято в експлуатацію та використовувалося тривалий час до введення в дію нового ЦК України з 1 січня 2004 року. Відповідно до п.4 перехідних положень до ЦК України в ред. 2003 року, Закон застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Вимога державної реєстрації нерухомості в ЦК України 1963 року не містилася. Тому право власності на спірне приміщення для автогаражу як продавця виникло з моменту прийняття його в експлуатацію задовго до 2002 року і припинилося з моменту передачі нерухомого майна йому як покупцю. Крім того вважає, що набув право власності як добросовісний набувач відповідно до ст. 145 ЦК України 1963 року, а також як на перероблену річ згідно положень ч.4 ст.332 ЦК України, бо після купівлі в 2002 році створено нову річ - гараж замість класу безпеки руху, тобто змінено цільове призначення приміщення. Новий голова правління Змисля М.П. чинить перешкоди в користуванні спірним приміщенням - з лютого 2009 року відключив електропостачання, хоча заборгованості у нього не має, відмовляє у прийомі встановленої в автогаражі плати за надані послуги і користування землею за 2008 та 2009 р., не дає згоди на продаж цього приміщення [PERSON] В результаті відключення електроенергії позбавлений можливості тривалий час ремонтувати свій автомобіль. Тим самим з вини відповідача порушено звичний для нього спосіб життя, створено психічний дискомфорт, що негативно позначається на душевному стані, чим завдано моральної шкоди, суму якої оцінює в 2000 грн. Крім того, за розпорядженням голови правління Змислі М.П. сторожами засипана канава і водовідведення дощових вод від зовнішніх стін та покрівлі спірного приміщення, яка знаходиться на одному рівні з поверхнею ґрунту. Внаслідок цього вода потрапила у пустоти перекриття, зруйнувала штукатурку стін і побілку стелі, приміщення знаходиться в аварійному стані та потребує невідкладного ремонту. Згідно висновку спеціаліста, вартість відновлюваних робіт складає 5000 гривень. Враховуючи зазначене , просить ухвалити рішення, яким : 1. Визнати дійсним договір купівлі - продажу цегляного не житлового приміщення - класу безпеки дорожнього руху загальною площею 49,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений 11 серпня 2002 року між ним та головою правління СМГО автогараж «Берізка» [PERSON] 2. Визнати за ним право власності на цегляне не житлове приміщення площею 49,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] 3. 3обовязати відповідача усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві приватної власності не житловим приміщенням, розташованим на території СМГО автогаражу „Берізка" в [ADDRESS], а саме: негайно відновити електропостачання ; прийняти встановлену плату за надані послуги на його утримання за 2008 - 2009 роки ; відновити за рахунок та силами відповідача водовідвідну канаву від покрівлі та стін зазначеного приміщення. 4. Стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. майнової шкоди та 2000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати. Відповідач - Сумська міська громадська організація «Автогараж «Берізка» звернувся до суду з зустрічним позовом і який обгрунтовує тим, що у 1982 році за рахунок коштів автогаража збудовано нежитлове приміщення клас безпеки руху площею 46,9 м2., розташований за адресою: [ADDRESS]. Рішенням неправомочних загальних зборів автогаража від 22.12.2001 р. ухвалено продати це приміщення. Правомочність загальних зборів спростована Апеляційним судом Сумської області, який у своєму рішенні по справі № 22-Ц-349 від 09.06.2009р. зазначив, що «Збори вважаються правомочними, якщо в них беруть участь не менше 2/3 уповноважених представників. Протокол № 1 від 22 грудня 2001 року не містить даних про те, що на цих зборах було не менше 2/3 уповноважених представників». Однак 11.08.2002 р. колишнім головою правління автогаражу [PERSON] без відповідного рішення правомочних загальних зборів, всупереч реальній волі членів автогаражу та в порушення п. 5.2 Статуту , укладено з відповідачем-позивачем [PERSON] договір купівлі-продажу, згідно якого дане приміщення відчужувалось за 2 000 грн. Вважає, що відповідачу-позивачу [PERSON] були відомі ті обставини, що приміщення відчужується на його користь з порушенням положень Статуту автогаража, оскільки він є членом громадської організації і детально знав і знає положення Статуту. В зв'язку цим позивач-відповідач не може вважатись добросовісним набувачем даного приміщення. Крім того, з моменту підписання договору від 11.08.2002 р. [PERSON] не сплатив коштів за придбання цього приміщення та фактично ним не користувався. Вказане приміщення вже було предметом судових спорів. Так, колишній голова правління автогаража [PERSON] продав спірне приміщення [PERSON] за 2000 грн., про що укладено договір купівлі-продажу від 11.02.2008 р.. Новообране керівництво автогаража оскаржило цей договір в судовому порядку і рішенням Ковпаківського районного суду Суми від 16.01.2009 р., частково зміненого рішенням апеляційного суду Сумської області від 09.06.2009 р., даний договір купівлі-продажу приміщення визнано недійсним. Вважає, що договір купівлі-продажу приміщення від 11.08.2002 р. є недійсним, оскільки представник автогаража [PERSON] укладаючи цей договір діяв з перевищенням наданих йому повноважень, а саме: відсутнє рішення правомочних загальних зборів автогаража про продаж вказаного приміщення з підстав, передбачених ст. 63 ЦК УРСР 1963 р. Крім того, не виконані істотні умови договору купівлі-продажу від 11.08.2002 р., що передбачав необхідність нотаріального посвідчення цього договору як умову, з настанням якої до позивача-відповідача [PERSON] переходить право власності на це приміщення ( п. 1.2 умов договору). Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК УРСР 1963 року, угоди можуть укладатись в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Відповідно до ст. 154 ЦК УРСР 1963 року, коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року - право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Оскільки сторони домовились про форму договору купівлі-продажу, правочин повинен бути нотаріально посвідчений. Через те, що не була дотримана ця форма, до [PERSON] не перейшло право власності на спірне приміщення. Вважає, що договір фактично не був укладений, а позивач-відповідач не набув право власності на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, просить ухвалити рішення , яким : 1. Визнати не дійсним договір купівлі-продажу від 11.08.2002 р. про відчуженняСумською міською організацією «Автогараж «Берізка» [PERSON] нежитлового приміщення площею 46,9 м2 за адресою: [ADDRESS]. 2. Визнати за Сумською міською громадською організацією «Автогараж «Берізка» право власності на не житлове приміщення площею 46,9 м2, щознаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] свій первісний позов підтримав у повному обсязі з вище наведених підстав. Зустрічний позов не визнав і просить відмовити в його задоволенні. Представники відповідача-позивача Сумської міської громадської організації «Автогараж «Берізка»- [PERSON]., [PERSON] предявлений позов [PERSON] не визнали з зазначених у зустрічній заяві підстав , а свої вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] на стороні позивача [PERSON] Титаренко В.М. первісний позов визнав, а зустрічний позов автогаражу « Берізка « не визнав і просить відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи - КП «Сумське МБТІ» в судове засідання не прибув, згідно письмової заяви установа просить справу розглянути у їх відсутності. Суд, вислухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази вважає, що обидва позови як первісний, так і зустрічний задоволенню не підлягають з наступних підстав. 1. Судом встановлено, що позивач-відповідач [PERSON] з 1984 р. є членом Сумської міської громадської організації «Автогараж «Берізка» та власником гаражу № 379 (а.с.33). 11 серпня 2002 р. укладений договір купівлі-продажу між Сумською міською громадською організацією «Автогараж «Берізка» в особі голови правління [PERSON], як продавцем, який діяв на підставі рішення зборів від 22.12.2001 р., та позивачем-відповідачем [PERSON], як покупцем. Пункт 1.1 цього договору передбачав, що покупець зобовязується передати у власність покупця приміщення класу безпеки дорожнього руху, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], а покупець зобовязується прийняти вказане приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та пройти реєстрацію приміщення у бюро технічної інвентаризації (БТІ). Згідно п.2.2 договору , право власності на приміщення переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення договору. Ціна продажу обєкту становила 2000 грн., які покупець зобовязаний внести протягом 60 днів з моменту переходу до нього права власності на нерухомість. Відповідно до п.3.1 умов договору ,передача обєкта здійснюється продавцем покупцю в 3-денний термін після нотаріального посвідчення цього договору. Договір укладений в простій письмовій формі, підписаний сторонами та завірений печаткою продавця (а.с.18-20). В цей же день, тобто 11 серпня 2002 р., складений акт передачі, відповідно до якого приміщення класу безпеки руху передане для постійного користування члену «Автогаражу «Берізка» [PERSON], що раніше належало «Автогаражу «Берізка» (а.с.22). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 13.08.2002 р., від [PERSON] «Автогаражем «Берізка» прийнято 2000 грн. згідно договору купівлі-продажу приміщення класу безпеки дорожнього руху (а.с.23). Опитана у судовому засіданні в якості свідка Сергієнко М.В. пояснила, що виконувала обов»язки казначея автогаражу « Берізка « з 2000 р. по 2008 р. Після укладання у серпні 2002 р. договору купівлі-продажу класу безпеки руху та який знаходився в аварійному статі, від [PERSON] надійшли до каси 2000 грн. як вартість проданого йому нерухомого майна. Ці кошти оформлялись випискою окремих декількох квитанцій, були витрачені на потреби автогаражу. У придбаному майні [PERSON] здійснив ремонт , користувався нерухомістю. Свідок Ткаченко О.О. суду пояснив, що є членом автогаражу « Берізка « і знає про відчуження не житлового приміщення класу безпеки руху [PERSON] , який здійснив капітальний ремонт приміщення і ним користувався. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1994 р. по 2009 р. виконував обов»язки голови автогаражу «Берізка « . Згідно рішення загальних зборів автогаражу, у серпні 2002 р. [PERSON] продане не житлове приміщення клас безпеки руху , споруджений у 1984 р. , і на який правоустановчі документи були відсутні. Отримані кошти від продажу нерухомості надійшли до каси громадської організації, а покупець відремонтував придбане приміщення і ним користувався. В протоколі №1 звітних зборів уповноважених представників «Автогаражу «Берізка» від 22 грудня 2001 р. зазначено, що були присутніми 37 чоловік. Прийняте рішення про продаж класу безпеки дорожнього руху за 2000 грн., за яке проголосували 25 чоловік (а.с.24,32). В п.5.2. Статуту Сумської міської громадської організації «Автогараж «Берізка» зазначено, що споруди та інші обєкти загального користування, збудовані організацією, не можуть бути продані як в цілому, так і частково без згоди її представників (а.с.43). Пунктами 6.1, 6.2 Статуту передбачено, що вищим органом управління організації є збори уповноважених представників, які, поряд з іншим, виконують передбачені статутом обовязки. Збори вважаються правомочними, якщо в них беруть участь не менше 2/3 уповноважених представників. Відсутні на зборах уповноважені члени організації можуть делегувати своє право голосу письмовою заявою (п.6.4, а.с.43,44). З рішення господарського суду Сумської області від 30.03.2009 р. та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 18 серпня 2009 р. вбачається, що скасоване рішення господарського суду Сумської області від 03.10.2007 р. про визнання права власності за Сумською міською громадською організацією «Автогараж «Берізка» на нерухоме майно цегляне не житлове приміщення площею 51 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], за ново -виявленими обставинами. В позові відмовлено (а.с.83-87). З заяви, адресованої позивачем-відповідачем [PERSON] на імя Сумської міської громадської організації «Автогараж «Берізка» від 17.12.2007 р., вбачається, що у нього відсутня необхідність придбання класу приміщення безпеки руху, а тому він просить відступити його право вимоги за договором купівлі-продажу [PERSON], і не заперечує проти продажу цього майна останньому (а.с.138). Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК України 1963 р., нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Частинна 1 ст.227 ЦК України в ред. 1963 р. і що діяла на час укладання 11.08.2002 р. договору купівлі-продажу не житлового приміщення , передбачала обовязкове нотаріальне посвідчення тільки договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин . Проте, відповідно до ст. 154 ЦК України 1963 р., коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма не потребувалась. Договором купівлі-продажу від 11.08.2002 р. обумовлено, що право власності переходить до покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Тобто, сторони домовились про обовязковість нотаріального посвідчення цього договору, хоча за законом на той час для укладання договорів купівлі-продажу не житлових приміщень не потребувалась обовязкова нотаріальна форма. Оскільки вище зазначена умова договору не була виконана - договір нотаріально не посвідчений, тобто йому не була надана обумовлена сторонами форма, його не можна вважати укладеним, а тому відсутні підстави для визнання його дійсним. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 р., право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Оскільки договором купівлі-продажу від 11.08.2002 р. передбачено, що право власності на майно до покупця переходить з моменту нотаріального посвідчення цього договору, то позивач-відповідач [PERSON] не набув на нього право власності. Крім того, не виконані й умови п.3.1 договору щодо передачі обєкта від продавця до покупця в 3-денний термін після нотаріального посвідчення договору, а також щодо проходження продавцем процедури реєстрації приміщення у БТІ, як того вимагав п.1.1 договору. З акту передачі, складеного 11.08.2002 р., тобто до нотаріального посвідчення договору, вбачається, що приміщення класу безпеки руху було передане [PERSON] не у власність, а для постійного користування. В подальшому останній відмовився від свого права користування цим майном на користь третьої особи - [PERSON], подавши про це відповідну заяву, датовану 17.12.2007 р. Крім того, відповідно до ст.225 ЦК України 1963 р., право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. З матеріалів справи вбачається, що на час укладання договору від 11.08.2002 р. і до цього часу право власності на спірне майно ні за ким не зареєстроване, бо відповідних документів суду не надано. У відповідача-позивача Автогаражу «Берізка « відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нього. Рішення господарського суду Сумської області від 03.10.2007 р. про визнання права власності за останнім на це нерухоме майно в подальшому було скасоване за нововиявленими обставинами, і в позові відмовлено. Таким чином, відповідач-позивач Атогараж « Берізка « не оформивши своє право власності на приміщення класу безпеки руху, не мав право його відчужувати [PERSON] за договором купівлі-продажу від 11.08.2002 р. Отже, в первісному позові [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 11.08.2002 р., про визнання права власності на нежитлове приміщення, усунення перешкод в користування власністю, стягнення майнової та моральної шкоди слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог. 2. Що стосується зустрічного позову, то відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, передбаченому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. На даний час «Автогараж «Берізка» не має права власності на нерухоме майно (клас безпеки руху площею 46,9 кв.м.), бо жодних документів та доказів - технічної документації, дозволу на будівництво , вводу об»єкта в експлуатацію, реєстрації нерухомості на підтвердження свого права володіння / власності / як до укладення 11.08.2002 р. договору купівлі-продажу, так і на час подання зустрічного позову, ним у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України суду надано не було. У звязку з цим позов Автогаражу «Берізка» не підлягає задоволенню, оскільки він не довів своє право власності на нерухоме майно (клас безпеки руху) і звернувся до суду за захистом права власності, яке йому не належить. А відповідно до цього, його права не є порушеними і не підлягають судовому захисту. На підставі ст. ст.47, 128, 154,225 ЦК України в ред. 1963 р., ст. ст. 10,11,60,208,213-215,218 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed