Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-10 00:00:00

Позивачка 24 жовтня 2012 року звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 серпня 2012 року близько 16:30 год. на перехресті вул. Братів Трофімових і вул. Вільямса, відповідач керуючи автомобілем «ВАЗ-2106» д/з [NUMBER], скоїв наїзд на позивачку та її малолітнього сина [PERSON], [INFO], що перетинали проїзну частину на пішохідному переході. В результаті дорожньо-транспортної пригоди їй та її малолітньому сину було завдано тілесних ушкоджень, тому позивачка із сином вимушені були тривалий час лікуватися, на відновлення свого здоров'я витрачати власні кошти. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2012 року, [PERSON] визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік. Оскільки в добровільному порядку відповідач відмовився їй відшкодовувати будь-які витрати на лікування, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, у якому просила стягнути із [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду у сумі 12 500,00 грн., моральну шкоду в сумі 7 500,00 грн. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на викладені у позові обставини та надані суду докази. В судовому засіданні відповідач [PERSON] в проти позовних вимог заперечував. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача, діючий на підставі договору адвокат [PERSON], в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Вступну та резолютивну частини рішення проголошено в судовому засіданні, повний текст складено 13 березня 2013 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд, з'ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 13 серпня 2012 року близько 16 год. 30 хв., керуючи належним йому на праві власності транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2106» державний номер [NUMBER], на перехресті вул. Братів Трофімових та вул. Вільямса у м.Дніпропетровську, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, допустив наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON], яка є позивачкою у справі. Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік (а.с. 52). В результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілій було завдано тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 3732 від 12 жовтня 2012 року, відносяться до середнього ступеня тяжкості, що призвели до тривалого розладу здоров'я більше 21 діб (а.с.9-10). Також, під час дорожньо-транспортної пригоди, зазнав тілесних ушкоджень малолітній син позивачки - [PERSON], [INFO], якому було завдано легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров'я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (а.с. 13-14,41). Після отриманих ушкоджень [PERSON] тривалий час знаходилася на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується виписними епікрізами із історій хвороб та амбулаторних карток (а.с.6,7,8,11-12). У відповідності до статті 1187 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Частиною 3 ст.1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого взагалі не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, пов'язаних із необхідністю придбання ліків, стороннього догляду, посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, тощо. Як вбачається із наданих позивачкою розрахункових накладних та чеків аптек, витрати на медикаменти, які [PERSON] купувала на своє лікування, в загальному розмірі становлять 1 132,70 грн. (а.с.42-51). Відповідач наголошував на тому, що він надавав матеріальну допомогу позивачці у період лікування, що не заперечувалось нею у судовому засіданні (а.с.27-29). Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Згідно ст. 1195 Цивільного Кодексу України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно п. 1 ч. 1 статті 1188 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 27 березня 1992 року № 6 із змінами «власником джерела підвищеної небезпеки вважається юридична особа або громадянин, який здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки, на підставі права власності, повного господарчого володіння, оперативного управління, або у зв'язку з іншими підставами (договору оренди, довіреності)». Суд також вважає, що неправомірними діями відповідача позивачці заподіяно моральну шкоду. За змістом ст. ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно ст. 1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вислухавши пояснення представника позивачки, враховуючи суть позовних вимог, характер та тривалість моральних та фізичних страждань, пережитий психічний стрес під час скоєння ДТП, при якому позивачці та її малолітньому сину [PERSON], [INFO], завдано тілесних ушкоджень, у зв'язку з якими [PERSON] зазнала фізичного болю, тривалий час лікувалась, що призвело до негативних змін та порушення її нормального життєвого ритму, а також, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди із відповідача в сумі 7500,00 грн. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки щодо стягнення матеріальної шкоди є обґрунтованими, в повному обсязі доведеними з її боку та підлягають частковому задоволенню, внаслідок чого слід стягнути з [PERSON] на користь позивачки суму відшкодування матеріальних збитків у розмірі 1 132,70 грн. Крім того, згідно статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в сумі 229,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial