Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-16 00:00:00

Позивач в позовній заяві вказує, що відповідно до укладеного договору № vixrRX01540014 від 29.01.2008 року Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 4804,34 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.01.2010 року. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, допустила заборгованість, яка станом на 28.11.2012 року становить 14086,90 грн., яка складається з: 2889,27 грн. - заборгованість за кредитом; 223,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 975,86 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 8850,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 647 грн. - штраф (процентна складова). Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за дорученням Сауляк Є.В, позовні вимоги підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у позовній заяві,в судових дебатах участі не приймав та у своїй письмовій заяві від 17.05.13 р. просить справу закінчити на підставі наданих пояснень в попередніх судових засіданнях. Відповідачка та її представник за дорученням [PERSON] позов не визнають, посилаючись на те, шо заява відповідачки про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам не є по своїй суті кредитним договором та не є договором приєднання, Умови не були надані відповідачці для ознайомлення , не були підписані нею, що є порушенням прав споживача, а отже такий договір є нікчемним і не створює юридичних наслідків . Такий договір можна вважати як договір позики, за яким відповідачка кошти банку повністю повернула. Крім того, строк дії даного договору з 29.01.08 р по 27.01.2010 р, а відповідно ст. 258 ЦПК України до вимог про стягнення неустойки та штрафів застосовується позовна давність в 1 рік., перебіг якої почався з часу спливу строку виконання договору ,а також вважають, що розрахунок суми заборгованості є сумнівним., проте проведення бухгалтерської експертизи не бажають. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення по таких підставах. Так, судом достовірно встановлено, що відповідно до укладеного договору № vixrRX01540014 від 29.01.2008 року Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 4804,34 грн. на придбання товару зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27.01.2010 року. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, перерахував кошти на рахунок ПП [PERSON] в сумі 3850 грн на придбання відповідачкою комп'ютера, що підтверджується рахунком-фактурою №К-0000090 від 29.01.2008 р. та видатковою накладною № К-00000028 від 29.01.2008 р. У відповідності до вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, та якщо в договорі встановлений строк виконання зобов'язання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, допустила заборгованість, за розрахунками позивача станом на 28.11.2012 року становить 14086,90 грн., яка складається з: 2889,27 грн. - заборгованість за кредитом; 223,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 975,86 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 8850,86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 647 грн. - штраф (процентна складова),що підтверджується відповідними розрахунками. Згідно п.5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розтрочка») (Стандарт) встановлено - при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Пунктом 5.5 вказаних Умов встановлено, що термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків. винагороди, неустойки-пені за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. З цих підстав, посилання відповідачки та її представника про закінчення строку позовної давності за вимогою про стягнення неустойки є безпідставні. Згідно ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає розмір неустойки зменшити до 3000 грн., враховуючи ступінь виконання зобов'язань відповідачкою [PERSON], яка протягом строку кредиту щомісячно належно сплачувала тіло кредиту, відсотки, пеню і загалом нею сплачено за даним кредитом згідно фіскальних чеків 7381 грн, що свідчить про відсутність заподіяних збитків для кредитора - позивача по справі. Крім того, розмір неустойки значно перевищує розмір наданого кредиту, тому суд вважає , що такий розмір стягнення неустойки буде відповідати принципам розумності, гуманності та справедливості . Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидом неустойки, як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Судом встановлено, що позивач за порушення відповідачкою строків виконання зобов'язань за кредитним договором одночасно нарахував пеню в розмірі 8850грн і штраф в розмірі 1147 грн, отже просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договору зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з яким ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення штрафу з відповідачки задоволенню не підлягають Умовами укладеного між сторонами договору встановлено сплату щомісячної винагороди(комісії) банку за надання фінансового інструменту у розмірі 115,3 грн в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені в заяві строки . Відповідно до даних умов позивач нарахував заборгованість по комісії в сумі 975,86 грн, яку і просить стягнути з відповідачки.. Відповідно Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р № 168 « Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту « в п.3.6 зазначається, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь( ведення справи, договору тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку( прийняття платежу від споживача тощо) або , що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин( укладання кредитного договору тощо) Таким чином, дії позивача по стягненню з відповідачки винагороди ( комісії) в обмін на зобов'язання повернення кредиту,сплати відсотків, винагороди, тобто фактично за дії, які споживач здійснює на користь банку,. суперечать вищезазначеній постанові Правління НБУ, є незаконними, а тому суд вважає в цій частині позову слід відмовити . Посилання представника відповідачки , що правовідносини, які виникли між сторонами не є кредитними правовідносинами, повинні регулюватися Законом України « Про захист прав споживачів « є помилковими, ,оскільки застосування цього Закону до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі , якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типу процентної ставки, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору зазначений Закон не може застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини. Твердження відповідачки , що вона не була ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розтрочка») (Стандарт) не відповідають дійсності, так як в заяві на отримання кредиту і заяві позичальника є її підписи, що вона ознайомлена і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які надані її в письмовій формі. Посилання представника відповідачки на сумнівний розрахунок кредиторської заборгованості, наданого позивачем, є безпідставні, нічим не обґрунтовані, а на призначення експертизи з повноти нарахування і сплати відсотків за користування кредитом не погоджується.. Відповідно ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, підставний та такий, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України з відповідачки підлягають до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються з суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial