Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-13 00:00:00

У червні 2012 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на автомобіль, зняття з нього арешту, мотивуючи його наступним. 30 березня 2007 року позивач придбав у відповідача автомобіль «Фольксваген», 2007 року виготовлення, за 6 тисяч доларів США, що доводиться розпискою про передачу коштів. Однак автомобіль на себе [PERSON] не оформив через необхідність його ремонту, але отримав від [PERSON] довіреність, посвідчену секретарем виконкому Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, на всі права щодо користування і розпорядження автомобілем. У березні 2012 року термін дії довіреності закінчився, але у звязку з відсутністю відповідача [PERSON] немає можливості оформити транспортний засіб на себе. Крім цього, на автомобіль, як майно [PERSON], державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС Уманського МУЮ 09.08.2012 року накладено арешт. За викладених обставин [PERSON] звернувся в суд з даним позовом (а.с. 5-6, 22-24). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі за обставин, викладених у позовній заяві, просить вимоги задовольнити. Представник не заперечує щодо ухвалення у справі заочного рішення. Враховуючи неодноразову неявку в судове засідання відповідача (а.с.16,20,41), який в установленому порядку неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, проте судові повістки повернуті суду за закінченням терміну їх зберігання, суд прийшов до висновку про можливість ухвалення у даній справі заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у позові належить відмовити. Згідно ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно довільної розписки [PERSON] від 30.03.2007 року (а.с.11,26) останній отримав від [PERSON] шість тисяч доларів США в рахунок оплати за спірний автомобіль. Власником цього автомобіля весь час значиться відповідач (а.с.12, 27), який 30.03.2007 року видав довіреність позивачу на право розпорядження, користування транспортним засобом на строк до 30.03.2012 року (а.с.7,25). Протягом пяти років ( 2007-2012 роки ) [PERSON] власність на автомобіль «Фольксваген»на своє імя не оформляв. 09 серпня 2012 року, тобто уже після закінчення терміну дії доручення [PERSON], державним виконавцем Уманського міського відділу ДВС Уманського МУЮ [PERSON] накладено арешт на майно [PERSON], в тому числі також на автомобіль, право власності на який просить визнати за собою [PERSON] ( а. с. 33-37 ). Фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що врегульовані нормами розділу ІУ Книги першої, глави 54 розділу ІІІ Книги пятої Цивільного кодексу України стосовно загальних положень про правочини, зокрема договори купівлі-продажу рухомого майна, а також договірних зобовязань. Суд звертає увагу, що довіреність на право користування і розпорядження автомобілем, яка видана позивачу [PERSON], посвідчена не нотаріусом, а секретарем виконкому Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, що протирічить чинному законодавству України, оскільки [PERSON] не є мешканцем с. Павлівки, Калинівського району Вінницької області. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч.1 ст.240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Частиною 3 статті 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Торгівля транспортними засобами здійснюється відповідно до Правил роздрібної торгівлі транспортними засобами і номерними агрегатами, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 31 липня 2002 року N 228, які були чинні на момент видачі довіреності. Видача довіреності не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. Для набуття права власності на автомобіль передбачена законом певна форма та процедура оформлення документів на автомобіль. Сторони не уклали угоду з додержанням цієї форми, тому підстави вважати доведеним факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля на підставі розписки відсутні, і як наслідок відсутні підстави для визнання його дійсним. Не передбачають це і положення ст.ст. 638, 639, 655 ЦК України, на які посилається позивач. Посилання позивача на неможливість оформлення автомоділя на своє імя через перебування [PERSON] у постійних відрядженнях суд сприймає критично, враховуючи, що з дати оформлення довіреності, придбання, за твердженням позивача, автомобіля у власність ( 30.03.2007 року ) пройшло пять років. За [PERSON] в органах ДАІ спірний автомобіль на праві власності не реєструвався, хоча тимчасовий реєстраційний талон на нього (який підтверджує наявність між сторонами відносин представництва, а не передачу права власності) оформлявся у квітні 2007 року ( а. с.13 ). Крім цього, належить мати на увазі, що оскільки арешт на автомобіль «Фольксваген»накладений державним виконавцем у серпні 2012 року, то вимоги про забезпечення виконання боржником ( в даному випадку [PERSON] ) повернення боргу за публічним обтяженням з терміном дії 09.08.2017 року мали місце задовго до звернення [PERSON] в суд з даним позовом. Суд звертає увагу, що автомобіль «Фольксваген», щодо визнання права власності на який заявлено позов, 2007 року виготовлення. Обґрунтовуючи позов неможливістю переоформити транспортний засіб на своє імя, [PERSON] зазначає, що автомобіль на момент його продажу потребував ремонту двигуна та інших пошкоджень, без чого його використання було неможливе і для чого потрібні були значні кошти, яких на той час він не мав, тому після сплати шести тисяч доларів за нього 30.03.2007 року (у році виготовлення автомобіля ) він поставив його на стоянку. Разом з тим, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження потреби у ремонті автомобіля, причин пошкодження щойно виготовленого транспортного засобу позивач суду не представив, через що позов не може визнаватися доведеним, обґрунтованим і законним.

Outcome: dismissed