Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 20.06.2012 року , вимагаючи визнати договір дарування квартири від 26.08.2004 року недійсним , позовні вимоги декілька разів уточнював, остаточно уточнивши 25.10.2012 року, вказавши у позовні заяві, що його дружина спонукала його до укладення договору дарування квартири. В судовому засіданні позивач та його представник , адвокат Бірючинський О.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі , мотивуючи свої доводи тим, що на час укладення договору дарування позивач був приватним підприємцем та подарував свою квартиру своїй дружині під впливом тяжких обставин, а саме: боявся, що квартира буде описана податковою службою, бо в нього були проблеми зі сплатою податків , тому він намагався врятувати своє житло. Пояснив, що йому не було роз`яснено наслідки укладення договору та що він не бачив нотаріуса при його підписанні, а бачив тільки якогось парубка, тільки при перебування справи в суді дізнався, що нотаріус жінка за статтю. Представник відповідачки за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, пояснивши суду, що договір дарування оформлено належним чином, підстав для визнання цього договору недійсним не існує , звернула увагу суду на той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності , бо квартиру він подарував 26.08.2004 року ,а з позовом звернувся тільки в червні 2012 року, тобто майже ніж через 8 років. Також пояснила, що її довірителька свого чоловіка до укладення цього договору не спонукала, але від підписання договору дарування не відмовилася. Ніяких намірів продати квартиру не має, ніякої обіцянки повернути подаровану їй квартиру своєму чоловікові не надавала. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Дзержинського району Харківської міської ради про час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, в судове засідання не з`явилися , звернулися до суду з клопотанням про можливість розгляду справи за відсутністю представника. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Оксана Дмитрівна в особі свого представника за дорученням Бєсєда Д.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, пояснивши, що нотаріус дотримався всіх вимог діючого законодавства при посвідченні вищевказаного договору, також звернув увагу суду на ті обставини, що позивачем пропущено строк позовної давності. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С., діючи за дорученням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєседа О.Д. пояснив суду, що договір дарування квартири 26.08.2004 року повністю відповідає вимогам чинного Цивільного Кодексу України. При його укладенні наслідки і зміст правочину були сторонам угоди роз`яснені нотаріусом, сторони підтвердили, що цей договір не носить характер уявного чи удаваного правочину. Ствердження позивача стосовно тих обставин, що позивач не бачив нотаріуса при укладенні договору назвав такими, що не відповідають дійсності, бо проект договору дійсно готує помічник нотаріуса, але посвідчує цей договір тільки нотаріус, бо він перевіряє дієздатність сторін, задає відповідні запитання, відповідає за посвідчення кожної угоди. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши докази по справі в їх сукупності , суд приходить до наступного: Позивач по справі [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі , що підтверджується актовим записом про реєстрацію шлюбу № 1042 від 26.12.2003 року ,який виконаний відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції. Шлюб на час розгляду справи судом є дійсним, не розірваний, але сторони разом не мешкають та спільне господарство не ведуть. До укладення шлюбу позивач став власником трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.09.2002 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №6233. 26 серпня 2006 року [PERSON] подарував трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] , що посвідчується оспорюваним договором дарування від 26.08.2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О.Д. та внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №3114. На час оформлення договору дарування ,26.08.2004 року позивач і відповідачка дійсно мали на утриманні неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Посилання позивача на той факт, що оформлення договору купівлі-продажу мало місце з порушенням вимог ч 4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей`є безпідставним та необґрунтованими , на час укладення цього договору цей Закон України № 2623 іще не був прийнятим, бо його прийнято Верховною Радою України тільки 02.06.2005 року, тобто ніякої згоди Органів опіки та піклування при укладенні цього договору не було потрібно отримати. Вищевказаний договір дарування зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»10 вересня 2004 року. Позивач при укладенні договору ,в п.5 договору ствердив, що квартира №6 нікому не продана, не подарована, під забороною (арештом) не знаходиться, спору по ній не має, треті особи прав до цього майна не мають. Даритель не має малолітніх ,неповнолітніх або непрацездатних дітей, правам та інтересам яких цей договір суперечить. В судовому засіданні позивач пояснив суду, що він підписав в договорі ,що не має малолітніх дітей, бо вважав, що якщо дізнаються ,що в нього є дитина відмовлять в посвідченні цього договору. Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С., діючи за дорученням приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бєседа О.Д. пояснив суду, що в таких випадках, навіть тоді, коли ч 4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей`нотаріуси включали в договір ці відомості, але в цьому випадку батько дарував квартиру матері малолітньої дитини, тому навіть ,при дії цього Закону України права дитини не були порушені, бо вона не була зареєстрована в квартирі , що є предметом дарування та не була власником ні квартири ні її частки. Таким чином, при зверненні з позовними вимогами 20.06.2012 року позивач [PERSON] дійсно подав позов з пропущенням строків, встановлених ст.ст.257,267 ЦК України. Але, не зважаючи на ті обставини, що позовні вимоги заявлені тільки 20.06.2012 року ,суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи по суті. Судом неодноразово роз`снені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України на підставі з якими докази в цивільному процесі надаються сторонами ,а судом тільки оцінюються. Суд вважає, що позивач [PERSON] свої позовні вимоги суду не довів, належних доказів обґрунтованості своїх позовних вимог не надав. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Аналізуючи показання свідків [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку ,що свідки по суті пояснили про наявність певних стосунків між позивачем та відповідачкою , таким чином, суд приходить до висновку, що показання свідків по справі обставин недійсності укладеного договору дарування не доводять. Обидва свідки по справі є юристами за фахом, про що самі повідомили суд при встановленні особи. Пояснили суду, що їм відомо, що на підставі договору дарування право власності переходить від дарувальника до обдарованого після реєстрації договору дарування нерухомості. Також пояснили суду, що [PERSON] був зареєстрований як приватний підприємець та в нього були відповідні неприємності зі сплатою податків, він боявся, що його майно буде заарештоване та тому і уклав цей договір дарування з дружиною [PERSON] , бо більше подарувати своє майно йому було нікому. Також свідок [PERSON] пояснив, що йому особисто телефонувала [PERSON] та просила знайти агента з нерухомості для продажу квартири, а він зрозумів, що вона хоче продати саме квартиру, яку [PERSON] подарував [PERSON] . Згідно з довідкою КП «ХМБТІ`від 31.08.2012 року № 3175/3 вбачається, що відповідачка [PERSON] за витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно не зверталася, що підтверджує пояснення її представника в цій частині. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України заповіт є одностороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3) Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6) Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов`язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов`язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням такого правочину. У відповідності до ч1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно з вимогами ч 2 ст.233 ЦК України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона ,яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду завданій їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»«Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини -якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»«Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними`вказано, що «судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що «Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`зань, які виникли з правочину,і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». У відповідності до п.23. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.» Таким чином , суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними доказами, що договір дарування квартири від 26.08.2004 року ним було вкладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для нього умовах. Суд не може визнати тяжкими обставинами для позивача його небажання сплачувати державі податки та необхідність ухилення від податкового забезпечення ,на яке він посилається в позовній заяві. Також суд не вважає, що договір дарування квартири дружині(з якою позивач і на час розгляду справи судом перебуває в зареєстрованому шлюбі) не може бути визнаний судом договором, який укладено на вкрай невигідних для [PERSON] умовах. Згідно з вимогами ст..ст.124,129 Конституції України, ст..1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, дотримуючись моральних засад суспільства, суд вважає ,що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, підстав для визнання договору дарування від 26.08.2004 року недійсним суд не вбачає.

Outcome: dismissed