Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 29 090,11 грн. - вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку; 76 203,20 грн. середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум; 5 000 грн. моральна шкода. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, у період з 15.11.2007р. по 23.09.2011р. він працював на підприємстві відповідача. 23.09.2011р. він був звільнений за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. В порушення трудового законодавства, у день звільнення, відповідач не здійснив з ним, позивачем, повний розрахунок по заробітній платі, що, в свою чергу, є підставою для стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку; середнього заробітку за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум; та моральної шкоди. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить суд скасувати наказ відповідача № 754к від 23.09.2011р. про звільнення позивача за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, та, водночас, просить суд визнати позивача звільненим за власним бажанням на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач посилається на те, що, формулювання причин звільнення позивача є неправильним, оскільки не відповідає фактичним обставинам. В судовому засіданні позивач та його представник (кожен) позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві; у задоволенні зустрічного позову просили відмовити, посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, згідно заяви позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, з 15.11.2007р. по 23.09.2011р. позивач працював на підприємстві відповідача. 23.09.2011р. позивач був звільнений за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, в день звільнення позивача відповідач не здійснив повний розрахунок з позивачем та не виплатив належні позивачу суми у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно роз'яснень, наданих у п.21 вищевказаної Постанови, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно п.8. Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи положення п.8 Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, приймаючи до уваги те, що, у даному випадку розрахунок середнього заробітку складає: 402,22 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 160 робочих днів (за період з 24.09.2011р. по 15.05.2012р.) = 64 355,20 грн. Також, на підставі викладеного суд вважає обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача передбаченої ст.44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Крім того, згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як на підставу своїх позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилається на те, що, через не проведення відповідачем повного розрахунку при його, позивача, звільненні, йому було завдано моральних страждань, які він оцінює у розмірі 5000 грн. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. - позивач суду не надав. Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи факт порушення відповідачем трудового законодавства, а саме порушення відповідачем встановлених законом строків виплати позивачу всіх сум, що належали позивачу при звільненні, суд приходить до висновку про часткове обґрунтування позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, та, водночас, вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 грн. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд, задовольняючи вимоги позивача в межах заявлених позовних вимог, вважає необхідним, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, стягнути судовий збір з відповідача на користь держави. Щодо зустрічних позовних вимог відповідача суд дійшов наступного висновку. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач посилається на те, що, формулювання причин звільнення позивача є неправильним, оскільки не відповідає фактичним обставинам. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив, що, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би дав підстави суду дійти висновку, що, звільнення позивача 23.09.2011р. за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України є таким, що не відповідає фактичним обставинам. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що, зустрічні позовні вимоги відповідача є такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: partial