Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-08 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, після уточнення, просила визнати за нею право власності на 27/100 (41/150) частин будинку №21 по вул.Богуна в м.Ніжині вартістю 107403,55 грн. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 липня 2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом неправильно застосовано норми матеріального права. Апелянт вважає, що суд безпідставно та необгрунтовано застосував позовну давність відносно вимог щодо визнання за нею права власності на 1/3 частину будинку; строк позовної давності повинен відраховуватися з 2010 року, коли відповідач почав фактично оспорювати її право як співвласника спірного житла. Крім того, апелянт зазначає, що режим спільної сумісної власності поширюється на майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сімї, і в даному випадку відповідач повинен розглядатися у придбанні частини будинку як член сімї. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. По справі встановлено, що відповідач [PERSON] є власником Ѕ частини будинку №21 по вул.Богуна в м.Ніжині (а.с.10) на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 1998 року (а.с.9). Позивач перебувала у шлюбі з [PERSON]Є, сином відповідача [PERSON], з листопада 1993 року; від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO](а.с.7,8). В спірній частині будинку [PERSON] та [PERSON] зареєстровані з 04 лютого 1999 року (а.с.160). Позивачем заявлені вимоги про визнання за нею права власності на 1\\3 частку в спірній (1/2) частині будинку в м.Ніжині по вул. Богуна,21, придбаного за договором купівлі- продажу від 24 грудня 1998 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та на Ѕ частину прибудови, збудованої після укладення договору купівлі-продажу від 24 грудня 1998 року. Вимоги обгрунтовані тим, що від продажу квартири за договором купівлі-продажу від 18 грудня 1998 року(а.с.50) вона отримала 3000 дол.США, з яких 1500 дол.США передані [PERSON] для купівлі спірного будинку , а 1500 дол.США для будівництва прибудови. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку іншого власника відповідача по справі. З таким висновком погоджується апеляційний суд, такий висновок відповідає матеріалам справи та вимогам закону. Відповідно до ст.17 Закону України „Про власність, який був чинний на час купівлі частини спірного будинку і на який посилався позивач як на підставу своїх вимог, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили про те, що вони з відповідачем входили до складу однієї сімї, оскільки кровне споріднення чоловіка позивачки [PERSON] та його батька не свідчить про факт створення сімї. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. [PERSON] суду не надано доказів, що вони з відповідачем спільно проживали або були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, а тому не заслуговують на увагу доводи апелянта, що відповідач повинен розглядатися у придбанні частини будинку як член сімї. Посилання апелянта на те, що вони з чоловіком в 1998 році десь з півроку проживали в квартирі відповідача не свідчить про існування однієї сімї, оскільки [PERSON] підтвердила, що [PERSON] перебував у шлюбі зі своєю дружиною і, відповідно, мав свою сімю, тому тимчасове проживання на одній житловій площі двох сімей не є доказом створення нової сімї у складі чоловіка та дружини -[PERSON], [PERSON] та [PERSON]- свекра позивачки і батька третьої особи у справі. Посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року(справа №1-8/99 про офіційне тлумачення терміна „член сімї), виходячи з вищезазначених фактичних обставин, є безпідставним. Також позивачем не надано доказів на підтвердження факту передачі грошей в сумі 1500 доларів США на купівлю частини спірного будинку. Враховуючи, що відповідач [PERSON], згідно документів, є єдиним власником Ѕ частини спірного будинку і [PERSON] не надано доказів на підтвердження набуття нею частки в цьому майні, суд обгрунтовано відмовив в задоволенні вимог про визнання за нею права власності на частину домоволодіння. Проте суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову про визнання права власності на 1/3 частину будинку на час його придбання в звязку з пропуском строку позовної давності, оскільки, прийшовши до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог суд відмовляє в задоволенні позову саме з цієї підстави, а не за пропуском строку позовної давності. Тому підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення на 4 аркуші в третьому абзаці речення: „Зазначене дає підстави суду прийти до висновку, що позовна давність відносно вимог позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/3 частину будинку, який був станом на час його придбання на імя відповідача у грудні 1998 року, минула і так як представником позивача зроблено заяву про його застосування, то відповідно до ст.267 ч.ч.3,4 ЦК України дана обставина є підставою для відмови у позові в даній частині. Також суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на Ѕ частину прибудови до спірного будинку. Так, згідно рішення виконкому Ніжинської міської ради № 187 від 20 травня 1999 року, дозволу на виконання робіт від 20 травня 1999 року, рішення №243 від 22 червня 2000 року дозвіл на будівництво жилої кімнати, ванної, веранди, переобладнання кімнати в коридор, будівництво гаражу та сараю надано саме [PERSON], йому ж надано дозвіл оформити технічну документацію на прибудований тамбур(а.с.120-122,171). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про державну реєстрацію прав, власником Ѕ частини будинку №21 по вул..Богуна в м.Ніжині є [PERSON]В.(а.с.168,169). Посилання [PERSON] на те, що прибудова та перебудова будинку велась за рахунок її коштів та коштів її сімї, не підтверджена належними доказами. Тому не можуть бути правовою підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині вимог посилання апелянта на положення ст.22 КпШС УРСР та Постанову Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції невірно відмовив у задоволенні частини вимог з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності; в іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Outcome: partial