Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що постаново. Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2010 р. задоволено його позов до Міністерства закордонних справ України про поновлення на роботі тв. виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. 08.10.2012 р. видано виконавчий лист, яким допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді з 05.04.2012 р. та стягнення на користь позивача середньомісячного заробітку у розмірі 6 404,31 грн. 11.10.2012 р. відповідачу було вручено копію виконавчого листа. З огляду на відмову відповідача добровільно виконати рішення суду державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 05.11.2012 р. за заявою позивача відкрито виконавче провадження. Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2012 р. апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення першої інстанції - без змін. Незважаючи на вжиті державною виконавчою службою заходи, відповідач чинить опір виконанню рішення суду. Внаслідок неправомірних дій Міністерства протягом 10 місяців порушується право позивача на роботу за фахом; втрачаються професійні знання та навички, перервано навчання позивача на Вищих курсах іноземних мов при МЗС України; спричинено суттєві зміни у сімейних стосунках позивача, підірвано авторитет перед сином та донькою; втрачено нормальні життєві зв'язки, припинено спілкування з деякими колегами по роботі та друзями; погіршився психічний стан позивача та стан здоров'я. Таким чином відповідачем спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює в 5 000,00 грн. - по 500,00 грн. за кожен місяць за кожен місяць незаконного позбавлення права на роботу за фахом. Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. та винести окрему ухвалу на адресу МЗС щодо невиконання відповідачем рішень судів. В подальшому позивач збільшив розмір вимог до 5 500,00 грн. у зв'язку із тривалим не поновлюванням на роботі. Зазначив, що замість того, щоб займатися улюбленою справою, вдосконалювати свої професійні знання він змушений впродовж майже року змушений брати участь у численних судових засіданнях, , регулярно відвідувати районний центр зайнятості, брати участь у профорієнтаційних заходах та у громадських роботах, що їх пропонує центр. Також пояснив, що після звільнення перетворився з глави сім'ї на утриманця. Підкреслив, що отримав травму ноги в перший день «роботи за фахом» - посаді робітника з благоустрою КП по утриманню зелених насаджень Дарницького району м. Києва і за логікою відповідача, саме на таку роботу позивач приречений до кінця своїх днів через нібито відсутність вакантних посад радників у кількатисячному колективі МЗС. За таких обставин позивач просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Пояснив суду, що у зв'язку із тим. що в штатному розписі МЗС України відсутня посада радника першого відділу Російської Федерації Першого територіального департаменту, відповідно до довідки посад Першого територіального департаменту МЗС України. За таких обставин відповідач надіслав до держаної виконавчої служби листа з проханням звернутися до суду з проханням звернутися до суду за роз'ясненням виконання рішення. Державним виконавцем було зупинено провадження у зв'язку із зверненням до Окружного адміністративного суду м. Києва з відповідною заявою. Разом з тим відповідачем здійснено виплату середньомісячного заробітку [PERSON] в розмірі 6 404,31 грн. Таким чином відповідач вжито всіх заходів щодо виконання рішення суду. Крім того представник відповідача наголосив, що позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду для захисту свої прав та стягнення моральної шкоди - 3 місяці та просив застосувати наслідки пропуску зазначеного строку. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідачем 04.04.212 р. винесено наказ № 724-ос «Про звільнення [PERSON]» з посади радника відділу Російської Федерації Управління російської федерації першого територіального департаменту з 05.04.2012 р. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2012 р. позов [PERSON] до МЗС України задоволено. Наказ МЗС України № 724-ос визнано протиправним та скасовано, [PERSON] поновлено на посаді радника відділу Російської Федерації Управління російської федерації першого територіального департаменту з 05.04.2012 р., з відповідача стягнуто на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 37 510,08 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді та стягнення на його користь середньомісячного заробітку в розмірі 6 404,31 грн. 08.10.2012 р. Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист по адміністративній справі № 2а-7855/12/2670 на примусове виконання рішення суду від 03.10.2012 р. 05.11.2012 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2а-7855/12/2670, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва. Як вбачається з матеріалів справи 05.02.2013 р. Державною казначейською службою України проведено примусове списання коштів на виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] середнього місячного заробітку у розмірі 6 404,31 грн., що підтверджується випискою з рахунку [NUMBER] та повідомленням ДКС України від 18.01.2013 р. № 71355/7. 15.02.2013 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про зупинення виконавчого провадження у зв'язу із зверненням до Окружного адміністративного суду м. Києва із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення згідно з виконавчим документом відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Як зазначає позивач, порушення з боку відповідача його трудових прав, що призвело до вимушеного безробіття протягом 11 місяців та невиконання рішення суду спричинило моральну шкоду - привело до настання негативних наслідків, зокрема, порушення сімейних стосунків та приниження ділової репутації. Приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначив представник відповідача в судовому засіданні до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк. Позивача звільнено з займаної посади 05.04.2012 р. За вирішенням спору щодо стягнення моральної шкоди він звернувся в січні 2013 р., тобто поза межами встановленого строку. Просив суд застосувати наслідки пропущення строку для звернення до суду за захистом своїх прав. Згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до приписів ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Пленум Верховного суду України в своїй Постанові № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями, роз'яснив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується строк позовної давності у три місяці. Частиною 5 ст. 267 ЦК України встановлено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як зазначив позивач в судовому засіданні неправомірні дії МЗС України тривають і досі, оскільки не виконується рішення суду про поновлення його на роботі. Суд не погоджується з твердженнями позивача, оскільки виходячи з наступного. Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила. З положень ст. 23,256,261 ЦК України вбачається, що законодавець пов'язує спричинення моральної шкоди з моментом протиправного діяння, порушенням прав особи, та надає право особі на захист порушеного права з часу, коли їй стало відомо про таке порушення. Таким чином, зважаючи на те, що про порушення своїх прав, передбачених чинним трудовим законодавством позивач дізнався в день його звільнення з займаної посади, суд погоджується з твердженням представника позивача щодо пропуску позивачем встановленого законом строку для захисту порушеного права. Позовна давність, як вбачається з положень ст. 267 ЦПК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За встановлених обставин, зважаючи на те, що позивачем порушено встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду за захистом порушеного права шляхом відшкодування моральної шкоди, за відсутності підстав для визнання причини пропуску такого строку поважними, суд вважає за можливе застосувати положення зазначеної норми процесуального права. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed