Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-20 00:00:00

28 березня 2012 року [PERSON] подав позов до [PERSON] , в якому просить суд: визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , відомості, які були надані [PERSON] у рубриці «Нам пишуть» газети «Вараш» №3 від 10.03.2012р., а саме: «Комнацький поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне й мене згадають», «.. ім`я [PERSON] щезне безповоротно разом із роботою у «Вістях»; спростувати недостовірну інформацію у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікування у газеті «Вараш», тиражем у 10000 примірників, слідуючий текст резолютивної частини рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області «Визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] , відомості, які були надані [PERSON] у рубриці «Нам пишуть» газети «Вараш» №3 від 10.03.2012р., а саме: «Комнацький поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне й мене згадають», «.. ім`я [PERSON] щезне безповоротно разом із роботою у «Вістях».. Такі вимоги позивач обґрунтовує тим, що у рубриці «Нам пишуть» газети «Вараш» №3 від 10.03.2012р., тиражем 10000 примірників, була опублікована відповідь на публікацію «Ода Варашу» у №2 газети «Вараш» від 03.03.2012р., автором якої є [PERSON] такого змісту: «Комнацький поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне й мене згадають», «.. ім`я [PERSON] щезне безповоротно разом із роботою у «Вістях». Згідно доводів позивача такі висловлювання відповідача ображають та принижують його, як особистість, характеризують з негативної сторони, шкодять його діловій репутації, оскільки позивач є публічною людино, кореспондентом газети «Вісті» та членом Національної спілки журналістів України. [PERSON] стверджує, що поширена [PERSON] інформація не є оціночним судженням, оскільки вона за змістом є твердженням, що містить безпідставні та образливі за формою і змістом вислови, та яка ставить під сумнів рівень його професійних знань і спроможність займатися кореспондентською діяльністю. На думку позивача, з боку відповідача відбулося поширення негативної недостовірної інформації щодо нього, що призвело до порушення його особистих немайнових прав, у вигляді приниження його честі, гідності та ділової репутації, які є важливими духовними нематеріальними благами, що втілені у самій особистості, якими визначається добре ім`я людини. [PERSON] вважає, що інформація поширена з явним злим умислом, з метою дискредитації його, як журналіста. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав позовні вимоги, заявлені до [PERSON] та пояснив, що твердження відповідача «Комнацький поступив по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу» могло б бути оціночним судженням, якби воно стосувалось приватної особи, однак позивач вважає себе публічної особою і дане твердження є для нього образливим. Літературна пародія «Ода Варашу» по своїй суті є виявом громадянської позиції [PERSON] , як противника перейменування м.Кузнецовськ в м.Вараш. З пояснень [PERSON] слідує, що написання даної пародії стосується перейменування міста м.Кузнецовськ і автор пародії не мав на меті образити [PERSON] , як письменника. Таким чином позивач намагався висловити свою позицію проти перейменування м. Кузнецовська на м. Вараш. У своїй пародії « [INFO] » [PERSON] , будучи автором даного твору, вказує «Вараш» як неіснуюче село, оскільки реальне с.Вараш вилучене з реєстру населених пунктів України у 1977 році. Відтак, пародія «Ода Варашу» не зачіпає інтересів жителів колишнього с.Вараш, в тому числі і [PERSON] , який народився с. Ромейки Володимирецького району Рівненської області і ніколи не проживав у с.Вараш. Як стверджує позивач, 29 лютого 2012 року ним була надана для оприлюднення « [INFO] » на веб-сайт [INFO] та в газету «Вараш». Після чого, 01 березня 2012 року на вказаному веб-сайті відповідач у своїх коментарях до опублікованої пародії оприлюднив образливі для позивача інсинуації. Окрім того, як стверджує позивач, [PERSON] , діючи зі злим умислом, щоб поширити неправдиву інформацію, розмістив текст коментаря до пародії з веб-сайту [INFO] у газеті «Вараш» №3 від 10 березня 2012 року. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] просив задоволити його позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та пояснив, що відповідь на публікацію « [PERSON] » у №2 від 03 березня 2012 року: « [PERSON] поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне - й мене згадають» він надав з метою оборонитись. З пояснень відповідача слідує, що, вказане висловлювання є лише відповіддю на публікацію літературної пародії «Ода Варашу». [PERSON] визнав, що його висловлювання можливо були різкими, однак це не було поширенням інформації, яка містить безпідставні та образливі за формою і змістом вислови, в якій ставиться під сумнів рівень професійних знань [PERSON] і спроможність займатися кореспондентською діяльністю. З огляду на вищенаведене, відповідач вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] та такими, що не підлягають задоволенню. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] і [PERSON] подали в суд письмові заяви від 21 червня 2012 року про розгляд справи без їх участі. У вказаних заявах [PERSON] і [PERSON] висловили свою думку щодо позовних вимог [PERSON] , зазначивши про їх безпідставність та необґрунтованість. Окрім того, під час судового розгляду справи [PERSON] і [PERSON] надавали особисті пояснення суду, та вказували на необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , вважаючи відповідь [PERSON] на публікацію « [PERSON] » у №2 від 03 березня 2012 року: «Комнацький поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне - й мене згадають» способом спілкування через засоби масової інформації, та не сприймали дані висловлювання, як такі, що принижують честь та гідність, чи можуть зашкодити діловій репутації позивача. Заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, дослідивши і оцінивши письмові докази справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації є необґрунтованим і безпідставним, тому задоволенню не підлягає. Такий висновок суду ґрунтується на наступних підставах. Відповідно до ч.2 ст.471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписаної від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане зобов`язками і відповідальністю, може підлягати такимформальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. \~ \~ \~ \~Згідно з п.п.3, 4 ст.19 Постанови №1 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах по захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України Про телебачення і радіомовлення) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.34\~Конституції України\~кожному гарантується\~право на\~свободу думки\~і слова,\~на вільне\~вираження своїх\~поглядів і\~переконань. Кожен\~має право\~вільно збирати,\~зберігати,\~використовувати і\~поширювати інформацію\~усно,\~письмово або\~в інший\~спосіб -\~на свій\~вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.ч. 1, 4, 6 ст.277 ЦК України Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. \~ \~ \~ \~Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідь [PERSON] на публікацію « [PERSON] » у №2 від 03 березня 2012 року: « [PERSON] поступив (і, до речі, не вперше) по принципу «не можу сам щось путяще створити, то хоч обгажу». Головне - й мене згадають» не може розцінюватись, як недостовірна інформація, адже вказані висловлювання відповідача, опубліковані у засобах масової інформації є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, та їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. \~ \~ \~ \~Отже, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, слід відмовити за необґрунтованістю і безпідставністю позовних вимог,- на підставі ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, ч.1 ст.9, ст.34 Конституції України, ч.ч.1, 4, 6 ст.277 ЦК України,

Outcome: dismissed