Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-05 00:00:00

У грудні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, у якому просила стягнути на її користь з відповідачки борг у сумі 15 000 гривень, пеню - 34 117,50 грн, інфляційні втрати - 2 580 грн., 3% річних - 1 559,59 грн, проценти за користування грошовими коштами - 4 066,20 грн., а також моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги. 30 квітня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено частково. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2014 року вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до судового розгляду в загальному порядку. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить стягнути на її користь з відповідачки борг у сумі 15 000 гривень, пеню, передбачену умовами договору - 11 264,18 грн, інфляційні втрати - 3796,86 грн та 3% річних - 2125,48 грн на підставі статті 625 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами - 5632,07 грн на підставі статті 1048 ЦК України, а також моральну шкоду в сумі 5000 грн, судові витрати по сплаті судового збору та за надання правової допомоги. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 04 жовтня 2008 року між нею та відповідачкою укладено та нотаріально посвідчено договір позики, за яким вона передала відповідачці грошові кошти в сумі 15000 гривень, які остання зобов'язалася повернути в строк не пізніше 04 жовтня 2009 року. Пунктом 2 договору передбачено, що, за порушення цього зобов'язання позичальник сплачує позикодавцеві пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, що діє на час її виникнення. У зв'язку з неповерненням суми позики до цього часу, позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що борг повернуто в повному обсязі. Також зазначили, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності, просили застосувати його та відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 04 жовтня 2008 року між сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір позики, за яким позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 15000 гривень, які остання зобов'язалася повернути в строк не пізніше 04 жовтня 2009 року. Пунктом 2 договору передбачено, що, за порушення цього зобов'язання позичальник сплачує позикодавцеві пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, що діє на час її виникнення. Згідно пункту 5 цього договору, підтвердженням повернення позики частково або повністю є розписка позикодавця про отримання частини або всієї суми грошей. Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статей 625, 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. З огляду на наведене та враховуючи, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження повернення боргу, як це передбачено пунктом 5 договору позики, суд вважає, що зобов'язання відповідача за договором не виконані. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до частини 5 цієї статті, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини третьої-п'ятої статті 267 ЦК Україні, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що строк виконання зобов'язання про повернення боргу сплив 04 жовтня 2009 року, а з позовом до суду позивачка звернулася тільки 07 грудня 2012 року, пропустивши встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк, який не підлягає поновленню, оскільки пропущений без поважних причин. При цьому суд не приймає до уваги довідку Королівської сільської ради Макарівського району Київської області від 24.09.2014 року № 463 про те, що позивачка доглядала за хворою бабусею з 31.12.2011 року по 31.12.2012 року, оскільки вона суперечить довідці № 99 виданій 23.09.2014 року цією ж сільською радою про те, що позивачка доглядала за хворою бабусею з грудня 2011 року по березень 2012 року та враховуючи, що догляд вона здійснювала разом зі своєю матір'ю, а тому мала реальну можливість своєчасно звернутись до суду з позовом, що нею і було зроблено 07.12.2012 року, не дивлячись на те, що догляд здійснювала до 31.12.2012 року (згідно довідки № 463). Крім того, суд вважає, що довідка сільської ради не є належним доказом на підтвердження хвороби та необхідності догляду за хворою. З наведених підстав суд не вбачає підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду за захистом своїх прав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed