Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням останніх змін та уточнень /а.с.61-63/, просить визнати недійсним заповіт від 26.09.2006 року, скиданий [PERSON] на користь [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/8 частину будинковолодіння по [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що його мати [PERSON], яка померла [INFO], була єдиним власником житлового будинку [ADDRESS]. Згідно оспорюваного заповіту від 26.09.2006 року [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку [NUMBER] його брату [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом на 1/2 частину житлового будинку [NUMBER] та за законом на нерозподілену нею за життя 1/2 частину цього ж будинку та інше майно. Ним 23.07.2008 року до Другої державної нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини. Даною заявою він прийняв усе вищевказане спадкове майно. 07.09.2009 року йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно даного свідоцтва він став спадкоємцем 3/8 часток житлового будинку [NUMBER], господарських споруд та будівель розташованих по [ADDRESS]. Також, у тому ж Свідоцтві зазначено, що 3/8 часток за заповітом та 1/4 частка за законом житлового будинку ще не видано. Вважає, що оспорюваний заповіт має бути визнаний недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки у період Великої Вітчизняної війни покійна отримала контузію та була поранено у голову та ноги. Вказані поранення та контузія з роками призвели до захворювань, які позбавили [PERSON] можливості нормально пересуватися та контролювати власні дії. Починаючи з 1997 року стан здоров'я [PERSON] постійно погіршувався. Вказане відображено у акті судово-медичного дослідження №635 від 28.02.1997р. підставі цього акту військова лікувальна комісія 11.03.97 видала свідоцтво про хворобу, у якому вказано діагноз його матері станом на 1997 рік, а саме "посттравматична фалопатія", що являє собою комплекс відносно стабільних нервово-психічних розладів. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, жодних документів до суду про причини їх неявки не надали, суд ухвалив справу розглядати у заочному режимі без їх участі, оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Також, суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи, який в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі. Заслухавши пояснення позивача, адвоката, який позов підтримав, свідків, вивчивши матеріали справи, матеріали спадкової справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], являється сином [PERSON], яка померла [INFO] /а.с.107/. За життя [PERSON] належав на праві власності будинок по [ADDRESS] /а.с.10/. Крім того, 26.09.2006 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М., зареєстрований в реєстрі № 7361, яким належну їй 1/2 частину будинку по [ADDRESS] заповіла своєму другому сину [PERSON] /а.с.103/. Позивач просить визнати недійсним вищезазначений заповіт з підстав того, що заповідач [PERSON] у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення запові\-дача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання запові\-ту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд критично ставиться до пояснення свідків [PERSON] та [PERSON]. про те, що [PERSON] у 2006 році не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки вказані свідки не є спеціалістами у галузі психіатрії, крім того, будь-які зовнішні обставини, включаючи показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зі змісту п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсних"випливає, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно з актом № 972 від 07.11.2011 року посмертної судово-психіатричної експертизи встановити чи страждала [PERSON] стійким хронічним психічним розладом та чи могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладання заповіту 26.09.2006 року не виявляється можливим в зв'язку з недостатністю та суперечливістю в матеріалах справи даних про психічний стан [PERSON] в цей період часу /а.с. 92-95/. Крім того, як убачається з витягу № 988 від 28.1-0.2006 року з історії хвороби стаціонарного хворого у діагнозі, якій був встановлений [PERSON] нічого не зазначено, що вона не могла розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними /а.с.17/. В той же час, підставою для визнання правочину недійсним на підставі ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що також стверджується у п. 1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року № 10-1390/0/4-12 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів". Таким чином, під час судового розгляду не було здобуто доказів та позивачем не доведено, що заповідач [PERSON] у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Враховуючи вищенаведене, суд, дослідивши докази у їх сукупності, вважає, що у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/8 частину будинковолодіння по вул. Кавказька,23, то зазначена вимога є похідної від першої вимоги про визнання заповіту недійсним, а тому суд, відмовивши у задоволенні першої вимоги, приходить до висновку, що у задоволенні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/8 частину будинковолодіння також слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed