Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Криницький Анатолій Антонович про визнання правочину недійсним. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14 грудня 2006 року її батько [PERSON] та бабця [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до умов якого подарували квартиру [ADDRESS] відповідачці [PERSON]. Зазначений договір дарування вважає недійсним оскільки при його укладенні не враховані її інтереси, як дочки та онуки дарувальників, не було дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири. Також внаслідок укладання зазначеного договору вона фактично була позбавлена права на успадкування квартири після смерті [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили визнати недійсним спірний договір дарування. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, вважали його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2006 року між [PERSON], [PERSON] і відповідачкою [PERSON] укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А.. За умовами цього договору [PERSON], [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин зміст якого не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, вчинений особою, що мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення якої було вільним і відповідало внутрішній волі, вчинений у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та є таким що не суперечить правам та інтересам неповнолітніх дітей в разі його вчинення їх батьками - є правомірним, презумпція чого закріплена у ст. 204 ЦК України. На час укладення спірного договору в квартирі проживав [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією поквартирної картки, виданою ТОВ «Ліски-М». Позивачка [PERSON] в даній квартирі ніколи зареєстрована не була, на час укладання договору дарування проживала разом з матерю, оскільки шлюб між батьками було розірвано в 2000 році та іноді приходила в спірну квартиру щоб відвідати батька та бабусю, що підтверджується матеріалами справи, а також показами свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Тобто можливо дійти висновку, що між батьками позивачки було досягнуто згоди про її місце проживання. Відповідно до ч.З ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено згодою між дитиною і батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно копії паспорту позивачки, яка міститься в матеріалах справи, на момент укладання договору дарування їй виповнилося повних 16 років. Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При цьому стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства», на яку посилається позивачка, містить заборону відмовлятися від належних дитині майнових прав (зокрема, відчужувати належне дітям майно) без згоди органу опіки та піклування, недотримання цієї вимоги є підставою для визнання договорів щодо відчуження майна недійсними. Відповідно ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно попередній дозвіл органів опіки та піклування. При укладенні договору дарування квартири нотаріусом були дотримані всі норми закону та дотримані вимоги щодо перевірки наявного права власності та права користування будинком інших осіб, а саме позивачки, яка на час укладання договору дарування не була співвласницею квартири, що вбачається з свідоцтва про право власності на житло, та не була зареєстрована в ньому, тобто не мали права на його користування, в зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування не був потрібний, а власники спірної квартири [PERSON], [PERSON], з огляду на положення ст. 319 ЦК України мали право на власний розсуд розпорядитися нею. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed