Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-10 00:00:00

У січні 2012 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення грошових коштів на підставі розписки. В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що 30 липня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 1500 доларів США, та зобовязувався повернути кошти до 01 лютого 2009 року. Цей факт підтверджено розпискою. Відповідач зобовязання щодо повернення позики не виконав. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 14898 грн. 16 коп., три проценти річних у розмірі 804 грн. 58 коп., а всього: 15702 грн. 74 коп. та судові витрати. У судовому засіданні позивач надав аналогічні пояснення та просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згіно даних розписки від 30 липня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 1500 доларів США, та зобовязувався повернути кошти до 01 лютого 2009 року. З метою повернення коштів 10 березня 2011 року позивач звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення боргу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позкодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на викладене, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким позичальник не виконав свого обовязку, тобто не повернув позикодавцю грошові кошти у розмірі 1500 доларів США. Згідно із ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. За змістом до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобовязанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Outcome: approved