Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Маневицького районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, який обґрунтовувала тим, що 26 травня 1999 року вони з відповідачем уклали шлюб, який зареєстрували у Старочорторийській сільській раді Маневицького району та прожили разом до 15 березня 2004 року, після чого розлучились. Від даного шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка після розлучення залишилась проживати з ! позивачем. На підставі рішення Деснянського районного суду [PERSON] від 25 березня 2005 року відповідач зобов»язаний щомісячно виплачувати на її користь аліменти на утримання спільної дочки у розмірі 1А частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше половини неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Однак [PERSON] довгий час ухилявся від сплати аліментів та матеріальної допомоги на утримання дочки не надавав, внаслідок чого станом на 1 січня 2012 року за ним утворилась заборгованість по виплаті аліментів в сумі 9 208, 79 гривень, а розмір нарахованої неустойки за прострочення сплати аліментів становить 140 840 гривень 01 копійка. Беручи до уваги матеріальний стан відповідача та наявність у нього неповнолітніх дітей, зменшила розмір неустойки до 50 000 гривень, які і просила стягнути з відповідача на її користь, а також судові витрати у даній справі. В судове засідання позивач не з»явилась, проте подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Судом установлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 26 травня 1999 року по 15 березня 2004 року, під час якого 14 грудня 2000 року в них народилася дочка [PERSON] (а.с. а.с. 4,5). Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 березня 2005 року ухвалено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 1А частини його заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 27 січня 2005 року (а.с.9). Згідно рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2009 року скасовано рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 серпня 2009 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті аліментів та неустойки за прострочення сплати аліментів, яким позов задоволено частково - стягнуто з [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 7080 грн. 96 коп. (станом на 1 січня 2009 року), пеню в розмірі 300 грн. та судові витрати, ухвалено відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, стягнуто з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 7 000 грн. та судові витрати у справі (а.с. 39-41). Із матеріалів справи, зокрема довідки, виданої ВДВС Маневицького РУЮ за №576 від 7 лютого 2012 року, судом установлено, що заборгованість по аліментах [PERSON] станом на 1 січня 2012 року становила 9 208 гривень 79 копійок (а.с.20). Частиною 1 ст. 196 СК України визначено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка за кожен день прострочення. Із розрахунку неустойки за прострочення сплати аліментів, проведеного [PERSON], який не заперечив [PERSON], вбачається, що в період з 1 січня 2009 року по 1 листопада 2012 року розмір пені становить 140 840 гривень 01 копійка (а.с.9), проте, зважаючи на матеріальний стан відповідача та наявність на утриманні у нього неповнолітніх дітей, просила стягнути 50 000 гривень. Судом також установлено, що на даний час відповідач перебуває у шлюбі із [PERSON], під час якого в них народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які є потерпілими внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.65-67). Крім того, згідно виписок із амбулаторних карток Маневицької ЦРЛ №101-1589 та №101-2664 від 14 травня 2013 року, відповідно, [PERSON] та [PERSON], діти часто хворіють та неодноразово потребували амбулаторного та стаціонарного лікування (а.с.а.с.68, 69). Із довідки про заробітну плату №3, виданої парафіяльною радою 5 березня 2013 року, загальна сума доходів за 2009-2011 роки священника [PERSON] становила 990 гривень (а.с.72). З 1 вересня 2007 року по 31 серпня 20111 року позивач також працював вчителем навчально - виховного комплексу «Маневицька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №2- гімназія ім. А.П. Брянського» і за період 2009 - 2011 роки отримав заробітну плату - 6 850 гривень 90 копійок, з яких сплачено аліментів на суму 6 258 гривень 21 копійка (а.с.а.с.73,74). В судовому засіданні відповідач позов заперечив та пояснив, що тривалий період часу він із сім»єю був змушений винаймати житло і, хоча на даний час побудував будинок, проте він ще не введений експлуатацію. Кредит на будівництво будинку в сумі 50 000 гривень отримав у Обласному фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі під певні відсотки, проте, незважаючи на досить скрутний матеріальний стан, на даний час сплачує аліменти та намагається погашати заборгованість через кредитну картку, оформлену у відділенні ПАТ «Приватбанк». Пояснення відповідача підтверджуються матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, а саме: договорами №892 та №1531 від 18 травня та 2007 року та 5 травня 2009 року, відповідно, про надання позики на будівництво житлового будинку та облаштування інженерних мереж, відповідними квитанціями про сплату позики, а також довідкою №335, виданою Маневицьким відділенням філії «Волинське ГРУ» ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 травня 2013 року про те, що [PERSON] користується кредитною карткою від 2 лютого 2011 року, з якої проводиться оплата аліментів на утримання [PERSON] (а.с.75-83). Відповідач також доповнив, що не відмовляється від своєї доньки [PERSON], а, навпаки, шукає спілкування із нею, проте колишня дружина, позивач у даній справі, забороняє йому бачитися із дитиною та ініціювала позбавлення його батьківських прав, в чому їй було відмовлено органом опіки та піклування Деснянського району [PERSON]. Нараховану пеню згідно рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 17 грудня 2009 року на даний час сплатив. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з вини інших осіб, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення виплати аліментів. Із дослідженого в судовому засідання виконавчого провадження №258/05 по стягненню аліментів з [PERSON] убачається, що Маневицьким РВ УМВС "України у Волинській області проводилася перевірка за фактом ухилення від сплати аліментів відповідачем, за результатами якої в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] відмовлено за відсутністю в його діях ознак злочину, передбаченого ст. 164 КК України, оскільки, незважаючи на наявну заборгованість по невиплачених аліментах, боржник умисно не чинив дій, які спрямовані на корисне повне ухилення від сплати аліментів, встановлених рішенням суду. Крім того, 12 травня 2009 року [PERSON] подав заяву у ВДВС Маневицького РУЮ, на підставі якої просив проводити стягнення аліментів у стовідсотковому розмірі його заробітку до погашення заборгованості по аліментах, що, на думку суду, також є підтвердженням відсутності вини [PERSON], так як відповідачем вчинялись усі можливі дії по сплаті аліментів та погашенню заборгованості (а.с.84,85). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна доказати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на вищевикладене та беручи до уваги матеріали виконавчого провадження №258/05, а також те, що 1 січня 2012 року заборгованість [PERSON] по аліментах становила 9 208 гривень 79 копійок, а станом на 1 травня 2013 року зменшилась до 7 241 гривні 01 копійки (а.с. а.с.32,33,62), що свідчить про систематичну на даний час сплату аліментів та погашення заборгованості по них відповідачем, крім того, за вимогами ст. 60 ЦПК України відповідачем надано в судовому засіданні переконливі докази у безпідставності заявлених [PERSON] вимог, а позивачем не наведено доказів, які б підтверджували те, що [PERSON] мав можливість сплачувати аліменти, проте свідомо ухилявся від їх сплати, тобто заборгованість виникла саме з його вини, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі ст. 196 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed