Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-17 00:00:00

03 грудня 2003 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, вимоги за яким збільшувала, уточнювала, доповнювала, не одноразово. В обґрунтування позивних вимог, позивачка зазначила, що вона з 25 травня 2001 року працювала головним бухгалтером ТОВ «ПСО ЖЕК», яке було перереєстроване, у грудні 2002 року у Дочірнє підприємство «ЖЕК МЖК» Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК». Перебуваючи з 15 листопада 2002 року у черговій відпустці до 12 грудня 2002 року, позивачка була звільнена, про що дізналася по виходу на роботу, від начальника відділу кадрів, яка повідомила, що наказ про звільнення та трудову книжку позивачка може отримати у нового директора [PERSON] Проте, лише 14 листопада 2003 року, після звернення до органів Прокуратури, позивачка отримала трудову книжку, та копію Наказу від 18 листопада 2002 року №38к про звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України, а у типовій формі П-8 Наказу, причина звільнення вказана «у зв’язку з втратою довіри п.2 ст. 41 КЗпП України. Позивачка вважає, що у діях третьої особи - директора [PERSON] є ознаки злочину, службовий підлог, оскільки звільнення за втратою довіри не супроводжувалося погодженням з профспілковою організацією, та змінив підстави звільнення не однократне грубе порушення трудової дисципліни, п.1 ст. 41 КЗпП України, За позицією позивачки, звільнення мало не законний характер, та завдало їй значних моральних страждань, які вона оцінює у 20 000 грн. Таким чином, позивачка просить суд зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК» Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»скасувати запис №18 від 18 листопада 2002 року у трудові книжці «Звільнена заоднократне грубе порушення трудових обов’язків п.1 ст.41 КЗпП України», зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК» поновити [PERSON] на роботі в ДП «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»з 19.11.2002 року по 30.11.2003 року, зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»зробити запис у трудові книжці «Звільнена за ст.38 КЗпП України від 30 листопада 2003 року»; стягнути з відповідача компенсацію за час вимушеного прогулу у сумі 6265 грн.04 коп., та 3% річних у розмірі 619 грн. 34 коп.; та моральну шкоду у сумі 20000 гривень, та судові витрати у сумі 120 грн. /а.с. 2-4, 16-17,44-46,162-163, том ІІ 82-83, 163-167,205-206 Позивачка у судовому засіданні надала суду пояснення аналогічні позовним вимогам Представник позивачки у судовому засіданні ****** Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в позові відмовити, надав суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що звільнення відбувало ся відповідно до положень Кодексу законів про працю, із дотриманням процедури звільнення /а.с.41-42/. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи й оцінивши докази в справі в їхній сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги (не) підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. З досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи вбачається, що звільнення позивача з роботи відбулося у відповідності до вимог ст.ст.147, 147-1, 148-149 КЗпП України. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен витребувати у правопорушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується у наказі та видається працівнику під розписку. Судом встановлено, що відповідачем вимагалися письмові пояснення з факту порушення позивачкою трудових обов’язків, але позивачка не надала письмові пояснення на вимогу ревізійної комісії, у зв’язку із чим ствердження позивача з приводу не витребування від нього письмових пояснень не знайшли підтвердження. У судовому засіданні встановлено, що позивачка працювала з 25 травня 2001 року працювала головним бухгалтером МКП «ЖЕК», яке було перереєстроване, у грудні 2002 року у Дочірнє підприємство «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК». Відповідно до фотокопії трудової книжки аркуш 13, запис 18, від 18 листопада 2002 року, позивачка [PERSON] була звільнена за одноразове грубе порушення трудових обов’язків за п.1 ст. 41 КЗпП України, згідно до Наказу № 38к від 18.11.2002 року /а.с.5, 51-54/. Згідно до фотокопії типової форми П-8 Наказу, позивачка [PERSON] «у зв’язку з втратою довіри п.2 ст. 41 КЗпП України», з посиланням на Наказ № 38к від 18.11.2002 року /а.с. 6/. Згідно до фотокопії Наказу № 38к від 18.11.2002 року позивачка [PERSON], була звільнена з посаді головного бухгалтера МКП «ЖЕК МЖК»за грубе порушення трудових обов’язків, зловживання службовим становищем за п.1 ст. 41 КЗпП України, на підставі акту засідання № 1 ревізійної комісії від 18.11.2002 року /а.с. 7/. Відповідно із довідкою про середній заробіток від 05 грудня 2003 року № 90 заробіток позивачки склав за період січень 2001 року - листопад 2002 року склав 4707 грн. 14 коп./а.с. 14/. Листом від 17 грудня 2002 року працедавець повідомив позивачку про її звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України. Доказів на підтвердження факту направлення та отримання позивачкою відповідного листа відповідач не надав /а.с.15/. МКП «ЖЕК», яке було реорганізовано рішенням загальних зборів від 18 листопада 2002 року у Дочірнє підприємство «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК», що підтверджується фотокопією статуту /а.с. 29-36/.. Згідно до Протоколу №1 від 18 листопада 2002 року ревізійна комісія встановила нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 76 134 грн./а.с. 49/. Згідно до акту від 26 грудня 2002 року, складеного [PERSON] та [PERSON], які були присутні під час обшуку у квартирі позички, [PERSON] відмовилася від підпису про отримання нею копії наказу про звільнення,. /а.с. 59,151/. В матеріалах справи міститься заява позивачки про звільнення її з 13 грудня 2002 року, складена нею 12.12.2002 року,подана на імя [PERSON], який з 25 листопада 2002 року по 03 січня 2003 року перебував на лікарняному /а.с. 149,152-154/. Також, позивачка склала 12 грудня 2002 року заяву про надання її чергової відпустки з 13 грудня 2002 року /а.с. 150/ Згідно до видаткового ордеру №69 від 10 грудня 2003 року [PERSON] отримала 669 грн. 59 коп. депонованої заробітної плати за листопад 2002 року, та компенсацію при звільненні /а.с. 172, том ІІ 140/. Судом досліджено Вирок Ленінського районного суду від 24 квітня 2007 року по справі №1-194/2007 року, за яким [PERSON] визнано винним за скоєння злочину передбаченого п. 5 ст.191, ч.2 ст. 364 КК України /а.с. 182-198/. При досліджені вироку та матеріалів кримінальної справи, на пропозицію суду надати пояснення стосовно виконання обов’язків позивачем на посаді головного бухгалтера, позивач та представник позивача, скористувавшись положенням ст.. 63 Конституції України, відмовились від надання пояснень та надання відповідей на поставлені питання. За таких обставин, суд критично оцінює пояснення, викладені в позовній заяві та надані в судовому засіданні, оскільки вони прямо суперечать поясненням, наданим позивачем та представником позивача, наданими по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] (представника позивача по даній справі) за ч.5 ст. 191 ч. 2 ст. 364 КК України з урахуванням роз’яснень ст..ст. 384, 385 КК України. Згідно висновку судової –бухгалтерської експертизи по кримінальній справі, експертом встановлені значні порушення фінансової бухгалтерської дисципліни під час керування МКП «ЖЕК»[PERSON] та [PERSON] /а.с.199-202/ В якості свідка допитано [PERSON] (до залучення його до участі у справі у якості третьої особи), який надав пояснення, що відповідають позиції відповідача за своїм змістом /т.1 а.с. 215/. Також були опитані свідки [PERSON] та [PERSON], які підтримали позицію відповідача. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає справу диспозитивне на підставі і в межах поданого позивачем позову, та досліджених доказів. Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Постановою Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року за змінами від 25.05.1998 року №15 «Про практику розгляду судами трудових спорів»передбачено, що на підставі п.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України власником може бути розірвано трудовий договір у випадку одноразового грубого порушення трудових обов’язків керівника підприємства, установи, організації. При цьому підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов’язків. При цьому, суд може визнати порушення трудових обов’язків грубим, виходячи з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, шкоди, яку заподіяно працівником або могло бути заподіяно. Проте мова йдеться про одноразове порушення трудових обов’язків, а не про триваюче, що може потягти за собою застосування дисциплінарних стягнень і звільнення з інших підстав. Тобто, якщо порушення має тривалий, а не разовий характер, звільнення за п.1 ст. 41 КЗпП України неможливе. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" , у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП України , чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1 , 148 , 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У силу ст. 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обов’язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарних проступків, які були надані суду. Вирішуючи даний спір, суд з'ясував, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення позивачки, оцінюючи правомірність звільнення, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну діями (бездіяльністю) позивачки шкоду та і той факт, чи є це є підставою для розірвання трудового договору, та те, що позивачка входить до кола осіб, до яких може бути застосована п.1 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов’язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, кримінальній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Ленінського районного суду від 19 квітня 2004 року та постановою Вищого господарського суду України від 11 квітня 2007 року встановлено законність проведення загальних зборів ТОВ «ПСО ЖЕК»від 18 листопада 2002 року та прийнятих на ньому рішень, які також досліджувалися судом. У своїх висновках суд спирається на дослідження проведені експертом у межах судової бухгалтерської експертизи при розслідуванні кримінальної справи за звинуваченням [PERSON], по якій позивачка була свідком звинувачення, надавала пояснення під присягою, протокол допиту якої досліджувався судом. Матеріали справи містять безперечні докази того, що позивачка не виконувала належним чином свої обов’язки, як головного бухгалтера підприємства. Позивачка, звертаючись до суду за захистом своїх прав, просить суд зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»скасувати запис №18 від 18 листопада 2002 року у трудові книжці «Звільнена за однократне грубе порушення трудових обов’язків п.1 ст.41 КЗпП України», зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК» поновити [PERSON] на роботі в ДП «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»з 19.11.2002 року по 30.11.2003 року, зобов’язати адміністрацію Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК»зробити запис у трудові книжці «Звільнена за ст.38 КЗпП України від 30 листопада 2003 року». Проте, відповідно до п. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення ; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;відшкодування моральної (немайнової) шкоди;визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, без повного або часткового скасування наказу про звільнення не можливо розглядати вимоги, щодо внесення змін до трудової книжки, оскільки такі записи були здійснені в неї на підставі наказу працедавця № 38-к від 18.11.2002 року про звільнення на підставі п. 1 ст.41 КЗпП України. В своїх уточнених, доповнених, збільшених позовних вимогах [PERSON] до Дочірнього підприємства «ЖЕК МЖК»Товариства з обмеженою відповідальністю «ПСО МЖК», третя особа [PERSON], про скасування запису у трудовій книжці, внесення запису до трудової книжки, поновлення на роботі, не просила суд про повне або часткове скасування наказу працедавця № 38-к від 18.11.2002 року про звільнення на підставі п. 1 ст.41 КЗпП України. А закон не передбачає іншого способу захисту цивільних прав і інтересів як визнання в відповідних правовідносинах ніж визнання незаконними рішення, посадових і службових осіб, та не передбачає іншого способу захисту й КЗпП України. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивачка у квітня 2003 року працевлаштувалася у ПП «Всеслав-Сервіс»на посаду бухгалтера, пояснивши в судовому засіданні про те , що нею було оформлено нову трудову книжку, прямо свідчить про її обізнаність щодо її звільнення по ч.1 ст.41 КЗпП України, наказ про яке їй було вручено та яким вона була ознайомлена 26.12.2002 року, однак відмовилася від письмового засвідчення відповідного факту, про що свідчить акт від цієї ж дати, з огляду на те, що позивачці направлявся письмово наказ про звільнення поштовим зв’язком, який повернувся працедавцю у зв’язку зі збіганням строку збереження, доказ про що є матеріалах справи, а також безпосередньо позовну заяву, в якій позивачка зокрема вказує на той факт, що 12 грудня 2002 року їй стало відомо про її звільнення, суд прийшов до висновку, що позивачка [PERSON] про звільнення та підстави звільнення дізналася 26.12.2002 року, а тому пропустила місячний строк звернення до суду з вимогами про зміну причини формулювання звільнення з поновленням на роботі, чим фактично оскаржується підстава звільнення. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року за змінами від 25.05.1998 року №15 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивач та її представник не просили поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що початком перебігу відповідного строку є дата отримання трудової книжки, та що такий строк не пропущений. Тому у задоволенні цих вимог слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. Згідно зі ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України стороною відповідача було приведено достатньо доказів правомірності проведення звільнення позивача. Стороною ж позивача не було приведено достатньо обґрунтованих доказів порушення відповідачем процедури звільнення та відсутності в його діях грубого порушення трудових обов’язків, у зв’язку із чим суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки у даному випадку суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача про поновлення її роботі, то суд вважає, що немає підстав і для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за їх безпідставністю. Тривалість розгляду справи виникла з підстав зупинення за клопотанням позивачів справи на 2 роки у зв’язку з необхідністю набрання чинності звинувачувального вироку по справі, неодноразове уточнення та доповнення позову, наполягання представника позивача та позивача на обов’язковому допиті свідків, що мало значення для розгляду даного трудового спору. За таких обставин в задоволенні вказаних позовних вимог, суд вважає необхідним відмовити позивачеві за пропуском строку звернення до суду. На підставі ст. ст. 10, 11, 57,60, 61, 212-215, 79-81, 88,293,294 ЦПК України, ст.16 Цк України,

Outcome: dismissed