Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 3/10 частини квартири [ADDRESS], визнання частково недійсним в 3/10 частинах свідоцтва про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я [PERSON] від 08.08.1996 року, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2011 року, видане на ім'я [PERSON] на 3/10 частини квартири, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на квартиру від 13.05.2011 року, визнання частково недійсним в 3/10 частинах договору купівлі-продажу вказаної квартири від 01.06.2011 року , укладеного між [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, суду пояснила, що 09.06.1973 року на сім'ю з чотирьох чоловік - [PERSON], її дочці [PERSON], їй [PERSON], її чоловікові [PERSON] та їх дитині, в ЖБК «Комунальник»була надана квартира [ADDRESS] в м Маріуполі. Членом кооперативу була [PERSON], мати її чоловіка [PERSON], нею ж був внесений перший внесок за квартиру у розмірі 3000 рублів / грошова одиниця СРСР/. В квартирі позивач була зареєстрована в липні 1974 року, окрім неї в квартирі проживали [PERSON], її дочка [PERSON], вона, її чоловік [PERSON] та їх дитина. [PERSON] з дочкою займали дві кімнати, дві кімнати займала її сім'я . В жовтні 1973 року [PERSON] був покликаний на срочну службу в ряди [PERSON] армії, повернувся в грудні 1975 року. У січні 1976 року [PERSON] виїхала на роботу в райони Крайньої Півночі Росії, де знаходилася до 2002 року, періодично, приблизно раз в два роки, приїжджаючи в м Маріуполь. У жовтні 2002 року, після повернення, [PERSON] стала проживати в квартирі, а в 2003 році звернулася до суду з позовом про її виселення, до цього часу, брак між нею і [PERSON] в 2003 році був розірваний. У вересні 2002 року їй стало відомо про те, що 08.08.1996 року [PERSON] Ф отримала свідоцтво про право власності на квартиру, оскільки вона була членом ЖБК. У 2007 році [PERSON] померла. Після її смерті свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру 18.10.2007 року було видано її дочці [PERSON], потім [PERSON] отримане свідоцтво про право на спадщину по заповіту від 20.05.2011 року на 3/10 частин спірної квартири, яке позивачка вважає незаконним. 01.06.2011 роки [PERSON] продала квартиру [PERSON], вважає договір купівлі -продажу таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що її позов підлягає задоволенню з наступних підстав: - З дня вселення в квартиру вона та її чоловік проживали однією сім'єю з [PERSON], з липня 1973 року по січень 1976 року, до дня виїзду [PERSON] у райони Крайньої Півночі, за рахунок спільних коштів, вони робили плату пайового внеску за квартиру, вона з липня 1973 року працювала, отримувала заробітну плату, яка конкретно сума пайового внеску була внесена за період з 1973 року по 1976 рік їй невідомо, перший внесок у розмірі 3000 рублів був внесений [PERSON] З лютого 1976 року по 01.09.1988 року вони оплачували пайовий внесок за рахунок своїх коштів з чоловіком, ніяких грошових коштів на погашення пайового внеску [PERSON] не давала, оскільки знаходилася на Півночі. Станом на 01.09.1988 року пайовий внесок за квартиру в повному розмірі 8196 руб. 95 коп. був виплачений . Виходячи з того, що за період з 1973 по 1976 року до від'їзду [PERSON] на Північ, був внесений пайовий внесок у розмірі 885 рублів / 31 місяць х на 28.55 рублів, розмір щомісячного внеску /, доля грошових коштів при оплаті пайового внеску члена ЖБК [PERSON] складає 295 руб./ 883 крб.: 3 чоловік /. З урахуванням оплати членом ЖБК вступного внеску, доля члена кооперативу [PERSON] складає 3295 рублів. Сума, що залишилася, внесена позивачем і її чоловіком за рахунок власних коштів та складає 4901 руб. 95 коп., її доля відповідно складає 2450 руб.98 коп., що складає 3/10 частини квартири. У зв'язку з цим просить визнати за нею право власності на 3/10 частин квартири. Крім того нею робився ремонт в квартирі, заміна сантехнічного устаткування, що також спричинило збільшення вартості квартири. У зв'язку з вказаним, вважає, що за нею має бути визнане право власності на 3/10 частин спірної квартири, свідоцтво про право власності , видане на ім'я [PERSON] від 08.08.1996 року на усю квартиру повинно бути визнано недійсним в 3/10 частинах. - Відповідачем [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру на 3/10 частин від 20.05.2011 року. Оскільки вона має право на 3/10 частин квартири, просить суд визнати це свідоцтво частково недійсним у вказаній частині. У зв'язку з тим, що вказане свідоцтво про право на спадщину видане на підставі дубліката свідоцтва про право власності, просить суд визнати дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданий 13.05.2011 року на ім.`я [PERSON] недійсним. - Після набирання законної сили рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя від 10.08.2010 року, рішення Апеляційного суду Донецької області від 23.11.2010 року, не дивлячись на те, що нею була подана касаційна скарга на вказані рішення судів, хоча вони і набрали законної сили, [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 01.06.2011 року. Оскільки при купівлі квартири [PERSON] було відомо про те, що вона зареєстрована в спірній квартирі, їй було відомо про рішення суду, предметом спору яких, була квартира, вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири в 3/10 частинах має бути визнаний недійсним. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що нею за договором купівлі-продажу від 01.06.2011 року була придбана спірна квартира, квартира отримувалася у її власника [PERSON], усі умови угоди нею були виконані. Перед придбанням квартири вона оглядала квартиру, при огляді був присутній [PERSON], їй дійсно було відомо про те, що раніше квартира була предметом спору в суді, вона була ознайомлена з рішенням суду, на день придбання нею квартири, рішення суду набрало законної сили, було рішення Апеляційного суду Донецької області. Після придбання квартири вона зверталася до суду з позовом про виселення [PERSON], рішенням суду [PERSON] була виселена з квартири, рішення набрало законної сили, пройшло усі судові інстанції , до Вищого спеціалізованого Суду України. Просить в позові [PERSON] відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] суду пояснив, що із слів [PERSON] йому відомо про те, що після вселення в спірну квартиру в ній проживали [PERSON] зі своєю матір'ю [PERSON], яка була членом ЖБК «Комунальник»і сім'я її брата [PERSON] - він, [PERSON] та їх дитина. Квартиру займали - вони з матір'ю дві кімнати і дві кімнати сім'я [PERSON], загального бюджету у них не було, незабаром після вселення, [PERSON] був покликаний у ряди [PERSON], його дружина [PERSON] працювала, своїми коштами розпоряджалася на власний розсуд, внески за квартиру оплачувала [PERSON], нею ж внесений вступний внесок в ЖБК. На початку січня 1976 року [PERSON] виїхала в райони Крайньої Півночі, проте нею перераховувалися грошові кошти на оплату пайового внеску, приблизно раз в два роки вона приїжджала в м Маріуполь, оплачувала заборгованість, висилала грошові кошти своєму синові [PERSON] для погашення пайового внеску. В період спільного проживання в квартирі з 1973года по 1976 рік загальна сума сплаченого пайового внеску згідно з представленими суду квитанціям про оплату склала станом на день виїзду [PERSON] 06.01.1976 року 500 рублів , що складає приблизно 2% від загального пайового внеску. Навіть, у зв'язку тільки з цим, вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 3/10 частин квартири не можуть бути задоволені. Просить суд врахувати, що говорити про спільне проживання в квартирі і внесення пайового внеску [PERSON] взагалі не можна, оскільки він два роки знаходився в рядах [PERSON], ніякої участі в погашенні пайового внеску не брав. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що позивачем [PERSON] не береться до уваги той факт, що членом сім'ї члена ЖБК була і її дочка [PERSON], яка була повнолітньою, інтереси її позивачем взагалі не беруться до уваги. Необхідно, на думку представника, також врахувати, що з 1976 року член кооперативу [PERSON] упродовж понад десять років взагалі не проживала в спірній квартирі, тому в даному випадку неможливо говорити про яке-небудь спільне проживання, тим більше оплати пайового внеску за рахунок засобів отриманих спільною працею сім'ї члена кооперативу. Вважає, що [PERSON] відповідно до закону отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на підставі дублікату свідоцтва про право власності, вона мала право продати спірну квартиру, оскільки на момент продажу було рішення суду, що набуло чинності, яким в позові [PERSON] про визнання за нею права власності на частину квартири було відмовлено, квартира покупцем [PERSON] оглядалася, їй було відомо про рішення суду, що набуло чинності, умови договору купівлі-продажу сторонами виконані. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] - [PERSON] кооперативу «Комунальник« в судове засідання не явилися, від них поступили заяви з проханням розглянути справу в їх відсутність. У заяві відповідач [PERSON] вказав, що заперечує проти заявлених вимог. Від третьої особи Маріупольської міської Ради поступила заява про розгляд справи у відсутність представника, рішення суду третя особа залишає на розсуд суду. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сином позивача [PERSON], про те як і ким оплачувалися пайові внески за квартиру йому нічого невідомо, він [INFO], коли [PERSON] - його бабка, працювала на Півночі, вона приїжджала в м Маріуполь, привозила подарунки, приїжджала нечасто, приблизно раз в два роки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є свахою [PERSON], її дочка знаходиться в шлюбі з сином позивача, знайомі вони з 1998 року, в 2001 році їх діти одружилися. Їй відомо, що [PERSON], будучи на Півночі кілька разів приїжджала у гості, як оплачувалися пайові внески за квартиру вона не знає. Їй відомо, що в травні 2011 року приїжджали покупці оглядали квартиру, в дві кімнати їх не пустили. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] з 1973 року, з дня заселення будинку. Хто і як оплачував пайові внески за квартиру їй невідомо, з яких коштів вона також не знає. Були випадки, що після того, як [PERSON] поїхала на Північ, [PERSON] робила якісь платежі через ощадну касу, але що конкретно оплачувалося їй невідомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] з 1971 року, при вселенні в квартиру їй було два роки, їй відомо, що [PERSON] від'їжджала в райони Півночі, приїжджала приблизно раз в 2-3 рокі, привозила подарунки. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи № 2-229/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] П за позовом про виселення, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав : Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. Згідно до п.6-1 Ухвали Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18.091987 року із змінами та доповненнями від 25.12.1992 року, 25.05.1998 року, при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сімї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою згодою між ними. Справжні позовні вимоги були предметом неодноразового судового розгляду, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.07.2011 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10.08.2010 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 23.11.2010 року в частині позову [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири, в іншій частині рішення залишене без змін. / а.с. 151-154 т2/ Судом встановлено, що 09.07.1973 року на підставі ордера [PERSON] на сім'ю з чотирьох чоловік - її дочки [PERSON] /[PERSON]/ Г. Г., сина [PERSON] з дружиною [PERSON], які зареєстрували щлюб в 1971 році, була виділена квартира по пр.-ту Будівельників буд. 142 кв.173 в м Маріуполі. Перший внесок в ЖБК «Комунальник»в сумі 3000 рублів /грошова одиниця СРСР/ внесла [PERSON], яка була членом ЖБК «Комунальник». Згідно з даними ЖБК «Комунальник»/ а.с. 21 справа № 2-229/09/ позивач [PERSON] була прописана в спірній квартирі з 12.07.1974 року, її чоловік [PERSON] зареєстрований в квартирі 29.12.1975 року після служби в рядах [PERSON]. Суд, зважаючи на свідчення позивача, встановив, що з дня отримання ордера, з 09.07.1973 року, в квартиру вселилися і проживали член ЖБК - [PERSON], її дочка [PERSON] / [PERSON] / Г. Г., позивачка, її чоловік [PERSON] і їх неповнолітня дитина. У листопаді 1973 року [PERSON] був покликаний в ряди [PERSON], звідки повернувся в грудні 1975 року. На початку січня 1976 року [PERSON] виїхала на роботу в райони Крайньої Півночі в Росію. Суду представлені копії квитанцій про оплату пайового внеску / а.с. 158 -203 справа № 2-229/09 /, з яких убачається, що оплата пайового внеску в ЖБК в період з 1973 року по 1976 року на дату виїзду члена ЖБК [PERSON] у райони Крайньої Півночі робилася таким чином: - квитанція від Х1 1973 року оплата 79.05 руб. - квитанція січень 1974 року оплата 81.98 руб. -квитанція липень 1974 року оплата 13.26 руб. -квитанція вересень 1974 року оплата 1.58 руб. -квитанція жовтень 1974 року оплата 81.98 руб. -квитанція квітень 1975 року оплата 81.98 руб. -квитанція 3 квартал 1975 року оплата 81.98 руб -квитанція жовтень 1975 року оплата 27.33 руб.. -квитанція листопад 1975 року оплата 27.33 руб. - квитанція грудень 1975 року оплата 27.33 руб. -квитанція січень 1976 року оплата 27.33 руб. Всього сплачено за період з дня отримання квартири до виїзду члена кооперативу [PERSON] у райони Крайньої Півночі у січні 1976 року пайові внески у розмірі - одноразового внеску 3000 руб. і в період з 1973 по січень 1976 року 531.13. рублів. Судом встановлено, що пайові внески членом ЖБК [PERSON] булі сплачені повністю у серпні 1988 року , та 8 серпня 1996 року вона отримала свідоцтво про право власності на квартиру. 24.03.2007 року [PERSON] померла. За життя нею складений заповіт, згідно з яким спадкоємцем після її смерті є її дочка [PERSON] . якої видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 18.10.2007 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.05.2011 року/ /а.с. 29 т2 справа № 2-229/09, а.с.8 т1, а.с.156 т 2. /. Після смерті матері [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, у тому числі на оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/10 частин квартири від 23. 05.2011 року. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем суду не представлено яких-небудь доказів того, що вказані вище суми по оплаті пайового внеску вносилися позивачем за період проживання в спірній квартирі з [PERSON] у період з 1973 року по 1976 рік за рахунок спільних коштів , отриманих внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, як це передбачено законом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] до листопада 1973 року проживала своєю сім'єю з чоловіком і дитиною, з липня 1973 року працювала, з листопада 1973 року її чоловік був покликаний в ряди [PERSON], доходу не мав, в квартирі не проживав до грудня 1995 року. У той час [PERSON], яка є членом кооперативу працювала, згідно з квитанціями про оплату, робила оплату пайових внесків, окрім неї ніхто з тих, хто проживали в квартирі членом кооперативу не був. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що хоча [PERSON] і проживала у спірної квартирі зі членом кооперативу [PERSON] , у сенсі ст. 64 ЖК України, в період з 1973 року по 1976 рік, проте пайові внески в ЖБК за рахунок коштів, отриманих внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу не вносилися ні в період з 1973 року по 1976 рік, ні пізніше в період знаходженні члена кооперативу в районах Крайньої Півночі. Суду не представлено яких-небудь доказів того, що наступна виплата пайових внесків, після виїзду члена кооперативу в райони Півночі, в ЖБК робилася за рахунок спільних засобів члена кооперативу і членів його сім'ї відповідно до положень ст.17 Закону України «Про власність». Суд, бере до уваги , те що позивач в позовній заяві при розрахунку часток вказала, в судовому засіданні підтримала свої вимоги і суду пояснила, що після виїзду члена кооперативу [PERSON] у райони Крайньої Півночі, оплата пайових внесків не робилася за рахунок загальних засобів члена кооперативу і її сім'ї, за свідченнями позивача [PERSON] оплату робили вона і її чоловік [PERSON] із спільних коштів , що на думку суду, за наявності доказів, надає право позивачеві на відшкодування їй членом кооперативу сплачених нею сум. Проте ніяких доказів, передбачених законом про оплату пайового внеску саме позивачем, суду не представлено. Допитані в ході судового розгляду свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не могли пояснити суду за рахунок яких коштів , в якій сумі, ким оплачувалися пайові внески ЖБК. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] не придбане право власності на 3/10 частин спірної квартири, свідоцтво про право власності видане на ім'я [PERSON] від 8 серпня 1996 року видано законно, відповідно не може бути визнаний недійсним дублікат свідоцтва про право власності від 13.05.2001 року, виданий на ім'я [PERSON] на підставі вказаного вище свідоцтва про право власності, немає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповіту на 3/10 частин квартири на ім'я [PERSON] від 23.05.2011 року, в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2011 року також необхідно відмовити .

Outcome: dismissed