Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-22 00:00:00

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач вказував, що на підставі відповідного правовстановлюючого документу, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак, [INFO] помер [PERSON], а [INFO] - [PERSON], після чого відкрилась спадщина у вигляді зокрема 2/3 ідеальної частки вказаної квартири, яку фактично прийняв [PERSON] Позивач пояснював, що реалізуючи свої цивільні права, з метою належного оформлення спадкових прав він звертався до компетентної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було вмотивовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв'язку з викладеним, позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просив визнати за ним право власності на майно, спадщина до якого відкрилась після смерті батьків. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від особи на адресу суду надійшла заява про підтримання позову із клопотанням про розгляд справи за його відсутності в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі. Згідно ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою повідомленої відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторони позивача, дослідивши представлені і забезпечені письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про задоволення заявлених позовних вимог - з наступних підстав. Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 1993 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження органу приватизації №29231 від 15 листопада 1993 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №17-631, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом РАГС Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради від 06 серпня 1999 року, актовий запис №6538 від 06 серпня 1999 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції міста Одеси від 31 липня 2005 року, актовий запис №1041 від 31 липня 2005 року. При цьому судом було звернуто увагу, що при складанні наведеного свідоцтва про право власності на житло, повноважними особами установи з невстановлених підстав підкреслено: «...квартира ... дійсно належить на правах приватної, спільної сумісної власності ...». Як наводить ст. 355 ч.ч.1,2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). При цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ч.1 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 370 ч.ч.1,2 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. При цьому, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи наведене та з огляду на пояснення позивача, суд виходить з загальних засад юридичної регламентації поняття права спільної сумісної власності і вважає частки вказаних осіб у праві спільної сумісної власності рівними, що дорівнює відповідно по 1/3 частці на кожного співвласника. За таких обставин, судом з'ясовано, що після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина до майна померлих, у вигляді зокрема 2/3 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як наводить ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу ст. 1258 ч.ч.1,2 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. При цьому, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України. Як закріплене в ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Суд встановив, що позивач [PERSON] є сином померлих [PERSON] та [PERSON] Викладене підтверджується наданими суду документами, які з'ясовують родинні відносини, факт існування яких між вказаними особами у суду сумнівів не викликає. З'ясовані судом обставини свідчать, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги. Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до листа Сьомої одеської державної нотаріальної контори №604/01-16 від 22 лютого 2013 року та листа Одеського державного нотаріального архіву №379/01-20 від 13 травня 2013 року, щодо майна померлих спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Разом з тим, як свідчать матеріали справи позивач постійно проживав із спадкодавцями за адресою спірної квартири. Таким чином, факт прийняття [PERSON] спадщини до майна померлих визнається доведеним суду. Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ввесь обсяг наведених обставин свідчить про обґрунтованість відповідної вимоги позивача і зумовлює наявність підстав для визнання за ним права власності на 2/3 ідеальну частку вказаної квартири - в порядку спадкування за законом. Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За викладених обставин, задовольняючи даний позов, суд вбачає доцільним довести до відома заінтересованих осіб, що рішення суду в частині визнання права власності на нерухоме майно, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, підлягає обов'язковій державній реєстрації та є підставою для внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Outcome: approved