Jurisdiction: civil
Date: 2012-03-29 00:00:00

Позивач 12.03.2012 року звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 15.10.1989 року під час роботи на ДП «Дослідне господарство ім..9-го Січня» внаслідок нещасного випадку вона отримала виробничу травму, 08.02.1990 року за висновком МСЕК їй визначено ступінь втрати працездатності у розмірі 80% і призначено пенсію, з 1.03.2000 року при повторному проходженні МСЕК ступінь втрати працездатності встановлено у розмірі 50%, відповідачем їй виплачується компенсація частини втраченого заробітку, але відмовлено у виплаті одноразової допомоги і моральної шкоди згідно діючого законодавства, що вона вважає незаконним. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь одноразову допомогу за шкоду, заподіяну здоровю, в сумі 72964 грн., стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 20000 грн. В суді позивач, її представник підтримали позовні вимоги. Представники відповідача позов не визнали, в суді пояснили, що відділенням Фонду проведено і проводяться позивачці всі належні страхові виплати, визначені Законом України « Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», вимоги позивача щодо стягнення з відповідача одноразової допомоги та моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки право на ці виплати передбачено нормативно-правовими актами, введеними в дію після того, як позивачці було визначено МСЕК стійку втрату працездатності через каліцтво, яке сталося на виробництві, що дає право на страхові виплати. Заслухавши пояснення позивачки, представників позивача та відповідача, оглянувши матеріали даної справи, матеріали цивільної справи № 2-185/08 р., суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Як встановлено по справі, позивач з 07.02.1987 року працювала на ДП « Дослідне господарство ім..9-го Січня», де 15.10.1989 року з нею стався нещасний випадок, в результаті якого з 08.02.1990 року МСЕК їй було встановлено другу групу інвалідності від трудового каліцтва та визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 80% на період з 08.02.1990 року, з 01.02.2000 року при черговому переогляді МСЕК встановлено позивачці третю групу інвалідності від трудового каліцтва довічно та визначено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 50% на період з 01.02.2000 року довічно. Наведене стверджується копією трудової книжки позивачки, копією акта за № 8 про нещасний випадок на виробництві, копіями довідок МСЕК та виписок з актів огляду МСЕК про визначення ступеня втрати професійної працездатності. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебуває на обліку в управлінні ПФУ в Білоцерківському районі і одержує пенсію по інвалідності від трудового каліцтва, що слідує з копії пенсійного посвідчення позивачки. Крім того, позивач перебуває на обліку в відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Білоцерківському районі і з 01.04.2001 року одержує щомісячну страхову виплату, розмір якої станом з 01.03.2012 року становить 210 грн.91 коп., що стверджується наданими представниками відповідача копіями документів з особової справи позивачки у відділенні Фонду. В судовому засіданні також було встановлено, що 09.10.2007 року позивач зверталася до суду з позовом до Державного підприємства дочірнє господарство ім.9 Січня про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва і просила суд стягнути з відповідача компенсацію втраченого заробітку в сумі 19596,96 грн. і моральну шкоду в сумі 50000 грн., до участі в розгляді справи в якості співвідповідача залучено відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Білоцерківському районі, за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 03.03.2008 року позов було задоволено частково і стягнуто з Дослідного господарства ім..9 Січня на користь позивачки 18236,96 грн. компенсації втраченого заробітку та 20000 грн. моральної шкоди. Але відповідно до рішення апеляційного суду Київської області від 14.11.2008 року рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову відмовлено. Ці обставини підтверджуються матеріалами оглянутої судом цивільної справи № 2-185/08. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення одноразової допомоги, представник позивача посилається на норми Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст..34 якого передбачено одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати, з якої справляються внески до Фонду, а саме: 18241 грн. х 4 = 72964 грн. Так, згідно ч.2 ст.34 вказаного Закону, який введено в дію з 01.04.2001 року, у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до Фонду. Закон України «Про охорону праці», ст.11 якого вперше було передбачено виплату потерпілим одноразової допомоги, введено в дію з 24.11.1992 року. Згідно з Розясненнями до окремих статей Закону України «Про охорону праці» від 26.08.1993 року за № 05-25-11911, наданих Держнаглядохоронпраці, Мінпраці, Мінсоцзахисту, Мінохорони здоровя, Пенсійним Фондом і Федерацією профспілок України, особи, які отримали каліцтво або проіфесійне захворювання до набрання чинності Законом, мають право на одноразову допомогу, якщо їм уперше після 24 листопада 1992 року було видано за наслідками огляду МСЕК висновок про встановлення стійкої втрати професійної працездатності через каліцтво, що сталося до набрання чинності Законом. Відповідно до п. 3.3.7 Порядку призначення та здійснення страхових виплат потерпілим /членам їх сімей/, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31.01.2002 року за № 7, який діяв на час звернення позивачки з відповідною заявою до відповідача щодо нарахування страхової виплати /16.10.2003 року/, у разі встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому до 24.11.92 року /введення в дію Закону України Про охорону праці/ цей потерпілий не має права на призначення одноразової допомоги відповідно до базового Закону, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Як вказано вище в рішенні, стійка втрата професійної працездатності позивачці, що є підставою для нарахування одноразової страхової виплати, встановлена вперше МСЕК 08.02.1990 року, тобто, до введення в дію Закону «Про охорону праці». За ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Також слід зазначити, що в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року за № 1-рп/99 / справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів/ вказано, зокрема, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Отже, оскільки стійка втрата професійної працездатності позивачці встановлена до набрання чинності Законами України «Про охорону праці» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», які передбачають виплату одноразової допомоги, то враховуючи вищенаведені правові норми про дію в часі нормативно-правових актів, суд вважає, що позивач не має права на одноразову грошову допомогу, яку вона просить стягнути з відповідача. Крім того, відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Але судом було встановлено, що позивач зверталася до підприємства з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ушкодження здоровя, на що вказано вище, і в задоволенні її позову було відмовлено за рішенням апеляційного суду Київської області. Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що будь-яких заборгованостей перед позивачем підприємство не має. А відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд також вважає необгрунтованими з вищенаведених підстав і вимоги про відшкодування моральної шкоди. Так, позивач, її представник посилаються на те, що ушкодження здоровя під час виконання трудових обовязків спричинило позивачці моральні та фізичні страждання, внаслідок каліцтва вона втратила працездатність і зазнала моральної шкоди, тобто, обгрунтовують спричинення моральної шкоди обставинами, які мали місце до введення в дію Законів «Про охорону праці» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Як розяснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 /зі змінами/ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди», оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер взаємовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Крім того, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, представник позивача посилається на ст.ст.23,1167 ЦК України. Але вказані статті передбачають підстави для відшкодування моральної шкоди винною особою і не поширюються на правовідносини між потерпілим на виробництві та Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, які врегульовані спеціальним Законом, на що вказано вище. А оскільки цей Закон введено в дію тільки з 01.04.2001 року, то він не може поширюватися на спірні правовідносини. А тому враховуючи наведене та

Outcome: dismissed