Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, вселення та стягнення моральної шкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.06.1996 року виконкомом міської ради згідно з розпорядженням №4/815-96 від 06.06.1996 року, квартира №267 в будинку №15 по Донецькому шосе у м.Дніпропетровську на праві спільної часткової власності належить позивачці, відповідачу та їх доньці третій особі по справі [PERSON]. Починаючи з 2002 року та по теперішній час відповідач [PERSON] без згоді інших співвласників здає дану квартиру в оренду та отримує за це кошти. У зв'язку з тим, що позивачка не може користуватися належним їй на праві власності житлом, після розірвання шлюбу між сторонами виникли особисті неприязні стосунки і вирішити спір мирним шляхом неможливо, іншого житла вона не має та змушена проживати у родичів, тому просила суд усунути перешкоди в користуванні та вселити її в квартиру №267 буд. №15 по Донецькому шосе у м. Дніпропетровську, а також зобов'язати відповідача не чинити їй та доньці перешкод у користуванні даною квартирою, передати комплект ключів від вхідних дверей та заборонити [PERSON] здавати в оренду квартиру без згоди усіх співвласників. Окрім цього, діями відповідача їй була завдана і моральна шкода, оскільки тривалий час вона не може користуватися житлом та змушена тимчасово проживати у родичів, що призвело до нервових стресів та погіршення стану її здоров'я, у зв'язку з чим просила суд стягнути з відповідача на її користь 1700 гривень моральної шкоди. Позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди, укладеного 02.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] просила не розглядати через їх недоцільність, оскільки [PERSON] у квартирі уже не проживає. У судовому засіданні позивачка надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та суду пояснив, що сторони перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням АНД районного суду від 31.03.2008 року. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON]. В період шлюбу йому на сім'ю із 3-х чоловік був виданий ордер на заселення спірної квартири, яка у подальшому була приватизована усіма членами сім'ї та відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.06.1996 року виконкомом міської ради згідно з розпорядженням №4/815-96 від 06.06.1996 року, квартира №267 в будинку №15 по Донецькому шосе у м.Дніпропетровську на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У даній квартирі їх сім'я з 2002 року не проживала та за згодою сторін здавалася в оренду, позивачка ніколи не заперечувала проти укладання договорів оренди, сама зустрічалася з наймачами, обговорювала умови договору та відвідувала квартиру. Оскільки особові рахунки та договори по утриманню квартири та сплаті усіх комунальних платежів відкриті саме на нього, а ні позивачка, ні їх донька комунальні та інші платежі ніколи не сплачували, тому він змушений здавати дану квартиру в оренду та отримані він цього кошти сплачувати за утримання квартири. Також зазначив, що позивачка має комплект ключів від квартири та може відвідувати її, але на даний час порядок користування квартирою не визначений тому заперечував проти її примусового вселення в квартиру. На теперішній час квартиранти в квартирі не проживають та здавав він в оренду тільки свою частину, тому і не отримував згоди у інших співвласників. Проти вимог стосовно відшкодування моральної шкоди також заперечував, вважає що позивачка має ключі від квартири та могла вселитися і проживати в ній, але вона цього не зробила бо має житло, своїми діями жодних моральних страждань він не спричиняв. Вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.06.1996 року виконкомом міської ради згідно з розпорядженням №4/815-96 від 06.06.1996 року, квартира №267 в будинку №15 по Донецькому шосе у м.Дніпропетровську на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. З 2002 року сторони здавали дану квартиру в оренду та укладалися відповідні договори оренди основним квартиронаймачем [PERSON] зі згоди його дружини [PERSON], що визнали у судовому засіданні сторони. Рішенням АНД суду від 31.03.2008 року шлюб між сторонами було розірвано та через особисті неприязні стосунки вони не можуть вирішити мирним шляхом спір щодо розподілу спільного майна та порядку його користування. Після припинення подружніх стосунків відповідач продовжував здавати в оренду вищевказану квартиру, але уже без згоди усіх співвласників. На теперішній час позивачка не може проживати в даній квартирі через перешкоди, що чиняться їй з боку відповідача шляхом здачі квартиру в оренду, вказуючи, що здає лише належну йомую частину квартири, хоча порядок користування квартирою не визначений. Відповідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, водночас власник має право вчиняти щодо свого майна, будь які дії які не суперечать закону. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. В силу ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки відповідач на даний час перешкоджає позивачу у володінні та користуванні спірною квартирою, що підтверджується його особистими поясненнями в судовому засіданні, де він заперечував проти її вселення, тому суд вважає усунути перешкоди в користуванні житлом та вселити [PERSON] в квартиру №267 в будинку №15 по Донецькому шосе у місті Дніпропетровську. Також враховуючи наявність неприязних стосунків між сторонами, суд вважає також зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні вищевказаною квартирою. В позовних вимогах про зобов'язання відповідача передати позивачці комплект ключів від вхідних дверей квартири суд вважає відмовити, оскільки у судовому засіданні вона не заперечувала, що ключі у неї є. Що стосується позовних вимог про стягнення на користь позивачки моральної шкоди, то, на думку суду, у судовому засіданні нею не було доведено завдання діями відповідача їй моральної шкоди та причинний зв'язок між її зверненням за медичною допомогою до лікарів та непроживанням у спірній квартирі, оскільки дана квартира здавалася в оренду з 2002 року за її згодою, їх сім'я в даній квартирі не проживала, та по теперішній час усі комунальні платежі та інші витрати по утриманню квартири несе тільки відповідач. В позовних вимогах про визнання договору оренди від 02.02.2010 року недійсним суд також вважає відмовити, оскільки [PERSON] не був залучений до участі у справі, в даній квартирі давно не проживає і сама позивачка вважала недоцільним розгляд даної позовної вимоги. В частині вимог щодо зобов'язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою [PERSON] суд також вважає відмовити, оскільки сама [PERSON] таких вимог не заявляла. На даний час вона є повнолітньою і повноважень на представництво її інтересів та заявлення такої вимоги в суді [PERSON] не має. Суд також вважає відмовити і в позовних вимогах про заборону [PERSON] здавати в оренду квартиру без згоди усіх співвласників, оскільки відповідно до п.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. На даний час суд не вбачає порушеного права позивачки, оскільки дія, яку вона просить заборонити вчиняти, іще не наступила. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 88 гривень судових витрат по справі. На підставі викладеного,

Outcome: partial