Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-18 00:00:00

У листопаді 2011 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] кооператив Гаражний кооператив Автомобіліст, територіальної громади м. Дніпропетровська в особі міської ради, виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа - Комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на пай у вигляді гаражного боксу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві просив суд визнати за ним право власності на пай в ОК Гаражний кооператив Автомобілісту вигляді гаражного боксу № 39 у ряду № 5 по вул. Батумська, 15 в м. Дніпропетровську. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник відповідача ОК Гаражний кооператив Автомобіліств судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник Територіальної громади в судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача виконавчого комітету Індустріальної районної в м. дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціїу судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Суд постановляє рішення на підставі належних в матеріалах справи доказів. Судом встановлено, що [PERSON] кооператив Гаражний кооператив Автомобілістбуло створено на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів №564/2 від 22.06.1961 року , яким було затверджено рішення Амур-Нижньодніпровської районної ради №1040 від 11.04.1961 року про виділення громадської площадки під будівництво гаражів по Новомосковському шосе у мікрорайоні №2 (на даний час вул. Батумська, 15. Цим же рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22.06.1961 року №564/2 для забудови зазначеної ділянки був створений кооператив Гаражний кооператив Автомобіліст. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 22.03.2002 року було зареєстровано обслуговуючий кооператив Гаражний кооператив Автомобілістпо вул. Батумська, 15 в м. Дніпропетровську. Гаражний кооператив діє на підставі Статуту, прийнятого на загальних зборах Гаражного кооперативу Автомобіліст, остання реєстрація 12.07.2008 року, номер запису №12241050001044668. Користувачами спірного гаражного боксу № 39 у ряду № 5 були: [PERSON] на підставі рішення АНД райради № 1338 від 13.09.1967р. та [PERSON] на підставі рішення спільних зборів членів правління, протокол № 125 від 20.08.2003р. Згідно рішення правління від 12.06.2009о. [PERSON] було виключено з членів кооперативу, а позивачку прийнято до зазначеного кооперативу та вона має у володінні та користуванні гараж №39 ряд 5. Рішенням реєстратора Комунального підприємства Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризаціївід 15.09.2009 року позивачці відмовлено у реєстрації права власності на гараж 39, який розташований в АГК Автомобіліст. Як вбачається із Технічного паспорту на гараж № 39, по вул. Батумській, буд.15 власник гаражу не вказаний. Відповідно до ст. 15 Закону України „Про власність, який діяв на час забудови гаражу, член гаражного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за гараж, наданий йому в користування, набуває права власності на це майно. Згідно п. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене майно (житлові будинку, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис обєкта незавершеного будівництва. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28 червня 1991 року Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативівіз змінами та доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 року № 15, член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набував право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Однак, позивачка не є тією особою, яка вносила пай. Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №116 від 17.06.1999 р., про оформлення права власності на обєкти нерухомого майна приймає у місті Дніпропетровську виконком міської ради. Крім того, з приводу введення в експлуатацію та узаконення самочинного будівництва (гаражу) позивачка до Дніпропетровської міської ради не зверталася, однак, судячи зі змісту позовної заяви, будь-який спір між ними - відсутній. Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Проте, позивачкою жодного доказу на підтвердження цього не надано. Належного дозволу чи належно затвердженого проекту на здійснення будівництва позивачка суду не надала. Також не надано позивачкою висновку відповідних контролюючих установ (ГлавАПУ) на предмет відсутності істотних порушень будівельних норм і правил при здійснені самочинного будівництва. Відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України, особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває право власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване майно. Також, вимоги позивачки з приводу визнання права власності протирічать Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі № 6 від 30.03.2012р. Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), зокрема право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України). Однак, земельна ділянка саме позивачці для забудови гаражу не надавалась. Також, необхідно враховувати чи зверталася позивачка до компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації чи є законною відмова в такому прийнятті, чи є порушення будівельних норм та ін. Судом враховується і той факт, що за попереднім користувачем гаражу [PERSON] право власності не оформлялось. Також, позивачкою не дотриманні вимоги звернення до компетентних установ щодо присвоєння адреси на гараж, що притаманне кожному обєкту нерухомості з зазначенням вулиці та літери (цифри). З урахуванням викладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача та вимушений в задоволені позову відмовити. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: dismissed