Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON], уточнивши вимоги, звернулась до суду з вищевказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізована монтажна компанія «Механомонтаж» про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди та судових витрат на правову допомогу. В обґрунтування заявлених вимог, позивачка зазначила, що в період з 22.04.2010 року по 30.12.2010 року вона працювала інженером з охорони праці на підприємстві відповідача. Звільнена була відповідно до вимог п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні, відповідачем не було здійснено з нею розрахунку по заборгованості по заробітній платі, та не було виплачено вихідну допомогу. Відповідно до наданої відповідачем довідки № 145 від 09.02.2011 року підтверджено наявність заборгованість по заробітній платі на загальну суму 5055,88 грн. Заборгованість сплачувалася частинами, останній залишок було сплачено -24.03.2011 року. Сплата заборгованості проводилася шляхом зарахування сум на картковий банківській рахунок. Зазначила, що з наданих довідок вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 77,69 грн. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, з 30.12.2010р. по 24.03.2011р. має складати 6525,96 гривні (77,69 гривень (середньоденний заробіток) х 84 дня затримки розрахунку = 6525,96 гривні), що і просить стягнути на її користь. Крім того, вважає, оскільки, відповідач затримав виплату їй заробітної плати більш ніж на один календарний місяць, просить стягнути з відповідача компенсацію відповідно до встановленого приросту індексу споживчих цін. Оскільки, їй заробітна плата за попередні місяці та листопад 2010 року у сумі 2554,76 грн. та грудень 2010 року у сумі 2094,34 грн. виплачена була лише 24.03.2011 року, вважає, що ці суми підлягають індексації згідно вищезазначеного Порядку. Компенсація утрати грошових доходів за затримку виплати заробітної плати за листопад 2010 року з урахуванням приросту індексу споживчих цін за період невиплати доходу становить 84,30 грн., а за грудень 2010 року - 48,16 грн. Всього 132,46 грн. Крім того, позивачка вважає, що протиправними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 3000 грн. та просить стягнути на її користь. Також вважає, що відшкодуванню на її користь підлягають також і її витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. 16 січня 2013 року в судове засідання позивачка не зявилась, про день та час розгляду справи сповіщена належно, причини неявки суду не повідомила. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги, підтримала уточненні позовні вимоги та посила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «СМК«Механомонтаж» - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечував проти задоволення судом заявлених вимог позивача, лише погодився з вимогами в частині щодо стягнення на користь позивачки компенсації за затримку виплати заробітної плати станом на серпень 2011 року в розмірі 132,46 грн. Вважав, що в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачка [PERSON] звернулась до суду із первісним позовом 24.06.2011 року. Згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011р. №159 з наступними змінами, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Спеціалізована монтажна компанія «Механомонтаж» фактично розрахувалось з [PERSON] 24.03.2011 року і саме з цього часу починається перебіг тримісячного строку для звернення до суду за захистом порушеного права. До суду з позовом [PERSON] звернулась 24.06.2011 року, тобто в межах строку визначеного чинним законодавством. Так, судом встановлено, що позивачка у справі [PERSON] працювала інженером з охорони праці на підприємстві відповідача, дані обставини підтверджені сторонами у справі та не заперечувались ними, а також згідно до запису в трудовій книжці виданої на ім»я позивачки (а.с.6), довідками підприємства відповідача (а.с.8, 77, 76) та іншими матеріалами справи. Даний факт сторонами не оспорено, визнано, а тому доказуванню не підлягає. Відповідно до наказу № 72-к від 30 грудня 2010 року (а.с.88) та запису у трудовій книжці (а.с.6) позивачку було звільнено з підприємства відповідача на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, в зв»язку з ліквідацією підприємства, з виплатою їй вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Крім того, підставою звільнення позивачки, зазначено також і особисту письмову заяву позивачки від 27.12.2010 року. Представник відповідача надавши до суду копію зазначеної письмової заяви обґрунтовував фактичного звільнення позивачки за власним бажанням, однак, суд вважає, що саме з тексту вказаної заяви вбачається, що вимога позивачки про звільнення, як працівника, обґрунтована наступними підставами: в зв»язку зі зменшенням штатів та ліквідацією підприємства, що відповідає вимогам п.1 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено, що після звільнення позивачки з підприємства Відповідача, останнім не було здійснено виплату всіх сум, що належать їй від підприємства. Так, відповідно наданої довідки № 145 від 09.02.2011 року(а.с.8) встановлено, що існувала заборгованість по заробітній платі на загальну суму 5055,88 грн. Як підтверджено поясненнями представників сторін, а також письмовими матеріалами справи, існуюча заборгованість сплачувалася частинами: останній платіж здійснено в розмірі 4445,88 грн. - 24.03.2011 року. Сплата заборгованості проводилася шляхом зарахування на картковий банківській рахунок та у інший спосіб. Такі обставини підтверджуються витягом з банківського рахунку, та власноручними письмовими поясненнями позивачки (а.с.8, 40, 92-100, 101-107). Відповідно до наданої на адресу суду довідки про середньоденну заробітну плату позивачки, яка обчислена згідно із п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 вбачається, що вона складає 77,69 грн.(а.с.76). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дням після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму. На підставі ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, судом встановлено та сторонами не оспорюється той факт, що з 22.04.2010р. по 31.12.2010р. позивачка перебувала з відповідачем в трудових відносинах. При звільненні позивачці не була виплачена заробітна плата за листопад-грудень 2010 року, та яка була перерахована підприємством на картковий рахунок позивачки в повному розмірі лише 24.03.2011 року, а також право позивачки на компенсацію за затримку виплати заробітної плати. Позивачка обґрунтовує свої вимоги в чистині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилаючись на п. 2,5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, згідно до якого нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Вважає таким чином, що середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, з 30.12.2010р. по 24.03.2011р. складає 6525,96 гривні (77,69 гривень (середньоденний заробіток) х 84 дня затримки розрахунку = 6525,96 гривні). Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно, п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як. розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з розрахунком середньоденного заробітку [PERSON] здійсненого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, який становить 77,69 грн. (а.с.76). Однак, на думку суду, середній заробіток позивачки за весь час затримки виплати заробітної плати, з 31.12.2010р. по 24.03.2011р. має складати 4 428 гривні 33 коп. (77,69 гривень (середньоденний заробіток) х 57 робочих днів затримки розрахунку при п'ятиденному робочому тижні = 4428,33 гривні), а тому, вимоги позивача в даній частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з ТОВ «Спеціалізована монтажна компанія «Механомонтаж» на користь [PERSON] компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати суд виходить з наступного. Згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2011р. №159 з наступними змінами, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивачці заробітна плата за листопад 2010 року у сумі 2554,76 грн. та грудень 2010 року у сумі 2094,34 грн. виплачена лише 24.03.2011 року, тобто саме ці суми підлягають індексації згідно вищезазначеного Порядку. Таким чином, компенсація втрати грошових доходів за затримку виплати заробітної плати за листопад 2010 року з урахуванням приросту індексу споживчих цін за період невиплати доходу становить 84,30 грн., виходячи з наступного розрахунку: заробітна плата за попередні місяці та листопад 2010 року у сумі 2554,76 грн. * 3,3% (1,010 * 1,009 * 1,014 *100 -100 - 3,3%) = 84,30 грн., а за грудень 2010 року - 48,16 грн. ( 2094,34 грн. * 2,3% (1,009 * 1,014 *100 -100 = 2,3%), а всього - 132,46 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати з ТОВ «Спеціалізована монтажна компанія «Механомонтаж» на користь [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо відшкодування на її користь з відповідача ТОВ «Спеціалізована монтажна компанія «Механомонтаж» моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Так, позивачка у справі обґрунтовує заявлені вимоги наступним, що протиправними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, так як, не отримуючи заробітну плату, це порушувало її законні права, змушувало додавати додаткових зусиль для організації побуту та забезпечення себе необхідними продуктами харчування тощо, завдавало хвилювань щодо безнаказаності роботодавців з боку держави за порушення трудових прав, які гарантуються як ст.. 43 Конституції України так і іншими правовими нормами. Саме з вини відповідача вона також була змушена звертатись за правовою допомогою, а відповідно і нести додаткові витрати. Представник відповідача заперечував у повному обсязі проти задоволенні заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, зазначив щодо повної необґрунтованості з боку позивачки та її представника даної позовної вимоги. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд, вважає, що дійсно, звільнення позивачки, саме в частині остаточного розрахунку, проведено з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до порушення її прав, то відповідно такими діями було завдано моральних страждань позивачці, що є підставою, для відшкодування моральної шкоди. Однак, позивачкою не надано доказів того, що саме діями Відповідача причинено шкоду її здоров'ю, чи внаслідок таких дій погіршились її здібності, чи змінились її життєві зв»язки. З урахуванням обставин справи та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 300 грн. А в задоволенні іншої частини вимог відмовити. Як встановлено в ході розгляду справи та вбачається з матеріалів справи, а саме: з угоди про надання правової допомоги від 17.09.2011 року (а.с.33) та наданої суду квитанції від 07 грудня 2012 року на суму 1000 грн., виданої позивачці [PERSON] про здійснення нею оплати послуг адвоката [PERSON] з надання правової допомоги та складання процесуальних документів по дійсній справі, позивачці дійсно надавалась правова допомога. Згідно до вимог ст.ст. 79, 84 ЦПК України до судових витрат, пов»язаних з розглядом справи, відносяться витрати на правову допомогу. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, за вчинення вказаних дій, з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов»язаних з розглядом справи і порядок їх компенсації за рахунок держави», підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки сплачена нею та підтверджена матеріалами справи сума у розмірі - 1000 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та п. 2 ч. 3 ст. 81 ЦПК України, в редакції чинній на час звернення позивачки до суду, від сплати державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи звільняються позивачі за позовами про стягнення заробітної плати й за іншими вимогами, що випливають з трудових правовідносин. На підставі ст.ст.81,88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, з урахуванням вимог законодавства що діяли на час звернення позивачки до суду із первісними вимогами, у розмірі 87,00 грн. судовий збір за подання позову та 08,50 грн. за розгляд вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а всього в сумі 95 грн. 50 коп., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у суді в розмірі - 120,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial