Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-16 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном шляхом виселення, позбавлення права користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зазначена квартира належить їм на праві власності. За їх згодою зареєстрований та проживає у спірній квартирі колишній чоловік позивача [PERSON] - [PERSON]. Враховуючи, що [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, угоди про користування жилим приміщенням з ним не укладалося, а тому вони просили суд задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник - [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі і просили їх задовольнити. Зазначили суду, що [PERSON], як чоловік позивача [PERSON], за згодою іншого співвласника, був зареєстрований у належній позивачам на праві власності - квартирі [ADDRESS]. На даний час шлюб між подружжям розірвано, між сторонами неприязні відносини, [PERSON] веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, уникає від укладення угоди про користування жилим приміщенням та не сплачує вартість отриманих ним комунальних послуг. Мирним шляхом вирішити даний спір не вбачається за можливе, а тому позивачі просили суд їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, зазначив суду, що він виконує свої обов'язки по оплаті наданих комунальних послуг, жодним чином не порушує прав позивачів, зазначені ними обставини щодо ведення антисоціального способу життя, зловживання спиртними напоями та порушенням громадського порядку і умов нормального співжиття, не відповідають дійсності. Однак він дійсно не має наміру укладати з позивачами угоди про користування жилим приміщенням, разом з тим підтвердив суду про часткову сплату вартості наданих комунальних послуг. Представник 3-особи: Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України у м.Києві до суду не з'явився, на адресу суду надійшов лист з проханням проводити розгляд справи у відсутності їх представника та залишили вирішення вказаного позову на розсуд суду. За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника 3-особи: Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України у м.Києві. Вислухавши пояснення сторін по справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними у повному обсязі та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], [PERSON] в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на жило від 12.07.01 року (а.с.20). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.2009 року по 02.12.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення суду (а.с.15, 16). Відповідно до копій свідоцтв про народження позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають двох спільних неповнолітніх дітей - доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.17, 18). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з довідкою форми № 3 у спірній квартирі є зареєстрованими п'ять осіб: [PERSON], [PERSON] - позивачі по справі, відповідач [PERSON] та неповнолітні діти сторін (а.с.123). Як вбачається з копії технічного паспорту, спірна квартира складається з двох кімнат загальною жилою площею 28,8 кв.м. (а.с.22-23). Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Як зазначили суду позивачі та їх представник - [PERSON], позивачі [PERSON], [PERSON] пропонували відповідачу [PERSON] укласти договір найму (оренди) частини квартири [ADDRESS], що підтверджується копіями пропозицій та проектом договору найму (оренди) частини квартири, однак останній уник від отримання вказаної кореспонденції (а.с.24, 25, 26-28, 29, 30). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що він не готовий з позивачами укладати договір найму (оренди) частини квартири [ADDRESS] Постановою від 16.04.2012 року встановлено, що 14.04.2012 року, приблизно о 18.30 год., коли [PERSON] знаходилась за місцем мешкання, колишній чоловік [PERSON] влаштував сварку, під час якої ображаючи її брутальною лайкою та образливими словами та побив її, чим спричинив фізичний біль. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (за вчинення насильства в сім'ї),що підтверджується витягом з АРМОР, в порушенні кримінальної справи за 296 ч.1 КК України відмовлено (а.с.35, 38). Із копії постанови від 22.09.2012 року вбачається, що 20.09.2012 року позивач [PERSON] приїхала до квартири [ADDRESS], де проживає її колишній чоловік - [PERSON], щоб забрати свої речі. Під час розмови, [PERSON] відмовився віддавати речі та почав погрожувати їй фізичною розправою. [PERSON] винесено офіційне застереження про неприпустимість протиправної поведінки, в порушенні кримінальної справи за ст.129 ч.1 КК України відмовлено (а.с.34). Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами, відповідно до статті 57 ЦПК України являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Стаття 64 ЦПК України письмовими доказами називає будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Такими письмовими доказами по даній справі позивачі зазначили і надали постанови Деснянського РУ ГУ МВС України у м.Києві за 2012 рік про відмову у порушенні кримінальної справи. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач, користуючись своїми процесуальними правами і обов'язками, на виконання вимог ст. 10, 60 ЦПК України, не надав доказів в заперечення зазначених позивачем обставин як підстави її позовних вимог і наданих нею письмових доказів та не спростував існування з його боку систематичного порушення правил співжиття, триваючої антигромадської поведінки з його боку і вжитих до нього заходів запобігання і впливу, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (ч. 1). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4). Частиною 2 статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. По справі встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивача [PERSON]. Вселився він до спірної квартири та був зареєстрований в ній у 2009 році під час шлюбу, на правах члена сім'ї власника в установленому законом порядку і набув прав і обов'язків, передбачених ст.156 ЖК України. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст.157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, для застосування норм вказаної статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку та членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у п. 17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із позовної заяви вбачається, що [PERSON], [PERSON] заявили вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні їх власністю шляхом виселення відповідача [PERSON] із належної їм квартири. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі зазначили, що відповідач зловживаючи спиртними напоями, постійно вчиняє сварки, допускає непристойну поведінку відносно [PERSON], не бажає виселятися зі спірної квартири. Така поведінка відповідача змусила її неодноразово звертатися до райвідділу міліції, яким приймалися певні міри до відповідача (а.с.43, 44), проте він не змінив на краще свою поведінку, що крім того, підтверджується зверненнями [PERSON] до Голови Всеукраїнської громадської організації "Свої" та їх відповіддю від 10.10.2012 року, згідно якої в період з 20.04.2012 року по 30.09.2012 року, членами організації була здійснена спроба зустрітися з [PERSON] за місцем його проживання - адресою спірної квартири, однак від особистої зустрічі та бесіди [PERSON] категорично відмовився, при телефонній розмові зазначив, що змінювати свій спосіб життя не збирається, право проживати у вказаній квартирі він має законне, також сказав, що якщо є незадоволені мешканці його поведінкою, то вони можуть шукати собі інше житло та просив не турбувати його телефонними дзвінками (а. с. 39, 40, 41, 42). З урахуванням всього вищенаведеного, суд дійшов до висновку про наявність в діях відповідача систематичного порушення правил співжиття з позивачами, що зробило неможливим для них проживання з ним в одній квартирі; за які до нього застосовувалися заходи попередження і які не дали позитивного результату. Як з'ясовано в ході розгляду справи, внаслідок погіршення відносин позивачів з відповідачем через спірні питання сумісного проживання між ними виникають конфліктні ситуації. Вищенаведене підтверджується поясненнями сторін, дослідженими судом письмовими доказами, показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], які показали суду, що неодноразово були свідками суперечок між [PERSON] та [PERSON] та бачили, що вказані обставини негативно впливають, як на саму [PERSON] так і на неповнолітніх дітей сторін по справі. Суд критично відноситься до пояснень відповідача [PERSON] про те, що між ним та його колишньою дружиною [PERSON] не було конфліктів, а позов є тільки приводом для його виселення, адже ці доводи не відповідають реальності та спростовуються наявними у даній справі доказами. Що стосується пояснень відповідача [PERSON] про регулярну оплату комунальних послуг, то ці пояснення також спростовуються. Так до матеріалів справи додані копії квитанцій, згідно яких за адресою мешкання позивачів та відповідача існувала заборгованість за оплату комунальних платежів. Відповідачем надані квитанції про сплату комунальних послуг, але оплати наявної заборгованості комунальних платежів були здійснені [PERSON] уже після звернення позивачки до суду та зазначення у судовому засіданні про наявність боргу, а саме позивачем [PERSON] було здійснено оплату заборгованості 18.03.2013 року (а.с.116, 117), в той час, як відповідачем [PERSON] було надано суду заповнену квитанцію на його ім'я, однак без відмітки про сплату. Відповідно до ст.41 Конституції, ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 109 Житлового кодексу України - передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved