Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 24 квітня 2002 року між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 2639. Представник позивача у судовому засіданні посилалися на те, що у січні 2002 року [PERSON] познайомився з [PERSON] та між ними склалися дружні відносини. Оскільки [PERSON] на той момент був інвалідом другої групи, часто хворів, потребував сторонньої допомоги він погодився на пропозицію [PERSON] щодо укладення договору довічного утримання, та 24 квітня 2002 року між ними був підписаний даний договір. [PERSON] перші три роки належним чином виконувала умови договору, з травня 2005 року [PERSON] припинила відвідувати [PERSON], та надавати йому допомогу. На початку 2011 року [PERSON] потрапив до медичного закладу з діагнозом інсульт, після виписки [PERSON] не зміг потрапити до своєї домівки, оскільки [PERSON] змінила замки, всі особисті речі та документи залишилися у домоволодінні. Після його спроби відновити правовстановлюючі документи, [PERSON] дізнався, що на даний час частина домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 24 квітня 2002 року. Однак [PERSON] при підписанні даного договору вважав, що між ними укладається договір довічного утримання, у звязку з чим представник позивача просила визнати недійсним договір дарування, укладений 24 квітня 2002 року між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 2639. Представник відповідача позов не визнав. У судовому засіданні пояснив, що 24 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 3\\50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, розташованих по проспекту Свободи, 72 в м. Одесі, посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 2639. Зазначений договір був зареєстрований [PERSON] в КП «ОМБТІтаРОН»7 травня 2002 року. Після укладення договору дарування [PERSON] попросив [PERSON] пожити деякий час у будинку у звязку з тим, що він збирався виїжджати на постійне місце проживання до Ізраїлю, на що [PERSON] погодилася. Також представник відповідачки посилався на те, що позивачем [PERSON] пропущений строк позовної давності для предявлення позову щодо визнання договору дарування недійсним, у звязку з чим просив відмовити у позові в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 3\\50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, розташованих по проспекту Свободи, 72 в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], у реєстрі за № 2639. Зазначений договір був зареєстрований в КП «ОМБТІтаРОН»7 травня 2002 року. Позивач та його представник вважали, що вищезазначений договір повинен бути визнаним недійсним, оскільки він є удаваним та приховує під собою договір довічного утримання. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, під час судових засідань позивач та представник позивача намагалися довести суду, що під час укладення договору дарування позивач [PERSON] вважав, що укладає договір довічного утримання. Однак доказів існування будь-яких домовленостей між [PERSON] та [PERSON] щодо розміру грошового утримання, порядку надання якоїсь допомоги, суду не представлено. Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою [PERSON] з 2006 року, та відповідно з цього року знає позивача. Декілька років тому вона звернулася до [PERSON] з приводу отримання згоди на виділ її частки домоволодіння в окреме домоволодіння. [PERSON] сказав, що [PERSON] його доглядає та у звязку з цим є власником частини домоволодіння, в якій він проживає у звязку з цим відповідачем за її позовом виступала [PERSON] Суд вважає за необхідне зазначити, що під час надання свідчень було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] напружені стосунки, оскільки під час пояснень [PERSON] посилалися на те, що [PERSON] є конфліктною людиною, співмешканець [PERSON] намагався її побити. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] з 2006 року, та відповідно з цього року знає позивача. У 2006 році він дізнався від [PERSON], що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування. Він ніколи не бачив, щоб [PERSON] надавала будь-яку допомогу [PERSON] Згідно зі ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК України 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Так у судовому засіданні вже було встановлено, що оспорюваний позивачем договір дарування був укладений 24 квітня 2002 року, тобто з даним позовом [PERSON] міг звернутися до 25 квітня 2005 року. Згідно з ч. 6 Прикінцевих та перехідним положень ЦК України правила Цивільного кодексу про позовну давність застосовується до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Судом не приймаються до уваги посилання позивача в позовній заяві, що йому тільки у серпні 2011 року стало відомо про існування договору дарування, оскільки це спростовується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що у 2006 році [PERSON] розумів, що власником частини домоволодіння, в якій він проживав є [PERSON] Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування не підлягаючим задоволенню.

Outcome: dismissed