Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 06.05.1998 року ним було надано відповідачу [PERSON] у позику грошову суму для купівлі вантажного автомобіля. При цьому громадянином [PERSON], який діяв на підставі доручення від імені власника даного автомобіля [PERSON], складено доручення, згідно якого відповідача [PERSON] уповноважено керувати автомобілем, знімати з реєстраційного обліку, продавати на власний розсуд. Вказуючи на те, що [PERSON] залишає у себе в користуванні автомобіль, домовленість щодо розподілу прибутків від господарської діяльності не дотримується, просить стягнути боргу в розмірі 30\~400,00 грн., відшкодувати судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, де, посилаючись на сімейні обставини, просить відкласти розгляд справи. Дослідивши зміст заяви про відкладеня розгляду спарви, суд приходить до висновку про відсутність відображення в її змісті обґрунтованих причин, за якими відповідач позбавлений можливості бути присутнім у судовому засіданні. У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе постановити заочне рішення по справі за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали спарви суд встановив. 06.05.1998 року [PERSON], діючий по дорученню, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] від імені [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON] незалежно один від одного керувати з правом поїздок за кордон, зняти з обліку в органах державтоінспекції і продати на свій розсуд належний громадянину [PERSON] автомобіль марки Фолькваген, 1990 року випуску. 15.05.2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] складено договір, в якому зазначено, що вказані особи за спільні кошти купили 06.05.1998 року вантажний автомобіль марки «Фольксваген», 1990 року випуску. Вказано на те, що спільні кошти діляться на такі долі: [PERSON] 3\~800 доларів США; [PERSON] 1100 доларів США, [PERSON] 700 доларів США. Договір служить підрахунком затрат, які понесуть сторони на ремонт спільного автомобіля. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем в позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення боргу вказано наявність договірних відносин, зокрема укладення договору позики із відповідачем, від виконання зобов»язань за яким останній ухиляється. У відповідності до ст. 374 ЦК Української РСР (1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На думку суду позивачем не надано будь-яких доказів, що підтверджують укладення договору позики із відповідачем на відповідну суму, прийняття останнім на себе зобов»язання щодо своєчасного повернення коштів у тому ж розмірі. Договір від 15.05.2001 року не може свідчити про дійсну передачу [PERSON] грошової суми в розмірі, що є еквівалентною 3\~800,00 доларів США, як виконання з боку позикодавця свого зобов»язання та обов»язок позичальниак вказану суму грошей повернути. Суд зауважує, що в договорі від 15.05.2001 року обумовлено саме придбання автомобіля за спільні кошти. За матеріалами справи договір купівлі-продажу автомобіля не укладався. Договір доручення від 06.05.1998 року. як односторонній правочин, передбачає встановлену ст. 386 ЦК Української РСР (1963 року) зобов»язання однієї сторони (повіреного) виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Сплата грошей повіреним не передбачена. Крім того, як зазначено в позовній заяві, а також зауважено представником позивача в судовому засіданні, сторони домовлялись про розподіл прибутків від господарської діяльності. Вказане також спростовує існування зобов»язання з боку відповідача на повернення коштів саме за договором позики. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed