Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в які просила визнати недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями по вул. Осипенка, 113 у м.Харкові, посвідчений 17.05.2003 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори та про визнання за нею права власності на 3\\4 частини цього жилого будинку з надвірними будівлями. В обґрунтування позову позивач зазначала, що 17 травня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові. Сторонами цього договору були [PERSON] - продавець та [PERSON] та [PERSON] - покупці. Відповідно до п.1 вказаного договору [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний жилий будинок з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові. Відповідно до п.2 цього ж договору продаж будинку вчинено за суму 30\~000 грн., які [PERSON] від [PERSON] одержала в сумі 7500 грн., а від [PERSON] в сумі 22\~500 грн. [PERSON] вважає цей договір недійсним, що вона та [PERSON] мали намір придбати майно в частинах, пропорційних сплаченим грошовим коштам, під час укладення договору була зроблена помилка. Сама позивачка повністю договір не читала, тому лише після смерті [PERSON], яка сталась 05 серпня 2011 року, довідалась, що спірне майно було придбано не в рівних частинах. У ході судового розгляду позивач повністю підтримала свої позовні вимоги, пояснила суду про обставини викладені вище. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON]О проти задоволення позовних вимог заперечували та пояснили, що відповідач є донькою [PERSON]. Після його смерті вона у встановлений законом 6-місячний строк звернулась до нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але отримати свідоцтво про право на спадщину після його смерті не змогла у звязку із зверненням [PERSON] до суду з позовом. Відповідачці було відомо, що в травні 2003 року її батько разом з [PERSON] придбали житловий будинок з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові в рівних частках. Вважає, що під час укладення оскаржує мого договору ніяких порушень норм матеріального права не було. Сама позивачка [PERSON] на час укладення оскаржує мого договору працювала приватним нотаріусом, має вищу юридичну освіту, давності має досвід та практику в галузі права, тому не могла не звернути увагу на зміст договору. Також вважає, що позивачкою пропущений строк позовної давності, встановлений законом для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Позивачка не заперечувала, що весь час після посвідчення договору купівлі-продажу, сам договір зберігався в її родині, саме вона надала суду його копію, оригінал і на час розгляду судом справи знаходиться в неї. Представник Сьомої Харківської державної нотаріальної контори проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснила, що під час посвідчення спірного договору нотаріусом було здійснено передбачений законодавством обсяг дій, який необхідно вчинити під час посвідчення договору купівлі-продажу, а саме: нотаріус зясував, що сторони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки для кожної із сторін договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, нотаріусом було зясовано волю сторін щодо майбутнього договору та наслідків його укладання, перевірено наявність правовстановлюючого документу на нерухоме майно, наявність витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, здійснено перевірку наявності або відсутності заборон відчуження нерухомого майна за даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Крім того, в обґрунтування своїх вимог в позовній заяві позивачка посилається на норми права, які не діяли на час укладення спірного договору. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, вважає вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що 17 травня 2003 року був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові, посвідчений державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] Сторонами цього договору були [PERSON] - продавець та [PERSON] та [PERSON] - покупці. Відповідно до п.1 вказаного договору [PERSON] та [PERSON] купили в рівних частинах кожний жилий будинок з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові. Відповідно до п.2 цього ж договору продаж будинку вчинено за суму 30\~000 грн., які [PERSON] від [PERSON] одержала в сумі 7500 грн., а від [PERSON] в сумі 22\~500 грн. 05 серпня 2011 року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серія 1-ВЛ№322145 від 07.08.2011 року). Відповідачка [PERSON], яка є його дочкою, у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори с заявою про прийняття спадщини після його смерті, що підтверджується повідомленням Дванадцятої Харківської нотаріальної контори №1390/01-16 від 07.06.2012 року. Після його смерті [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійснимправо чин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На час посвідчення оскаржуваного договору у 200 році нотаріус керувався нормами цивільного права, які передбачені Цивільним Кодексом Української РСР. Відповідно до ст..153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст..228 ЦК Української РСР продаж майна провадиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами. Жодна з сторін договору до або під час його укладення жодним чином не виразила незгоди з його умовами. Всі сторони договору вільно та чітко виявили бажання зафіксувати купівлю будинку саме в рівних частинах. Нотаріусом було тільки засвідчено волевиявлення сторін. Відповідно до ч.1 ст..229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно зніжують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під час розгляду справи по суті не встановлені обставини, що могли б вказувати на істотність такої помилки, крім того, не встановлені і обставини, якими доводиться сам факт помилки. Окрім того, у ході судового розгляду встановлено, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними будівлями по вул..Осипенка,113 в м.Харкові був укладений 17 травня 2003 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідністю до ст.. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала. У відповідності до ст. 261 ч.1 ЦК України, тривалість позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Отже, строк звернення позивача з даним позовом закінчився 17.05.2006 року, при цьому позивач не надав докази в обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності. Відповідач та представник відповідача у ході судового розгляду надали суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначені обставини справи та вищевикладені норми законодавства дають підстави суду дійти висновку, що оскільки позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк, то є підстави для відмови у позові зокрема і у звязку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed