Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-24 00:00:00

02 листопада 2011 року [PERSON] звернулась з позовом до суду та просила постановити рішення, відповідно до якого визнати договір дарування 1\\2 частини домоволодіння по вул. Обільній, 34 в м. Одесі, укладений 29.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON], - недійсним. 29 лютого 2012 року позивач [PERSON] померла, у звязку з чим ухвалою суду від 15 жовтня 2012 року [PERSON] було залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача. 22.11.2012 року [PERSON] звернулась до суду доповненою позовною заявою (а.с.99-100). Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] була власником Ѕ частини домоволодіння № 34 по вул. Обільній у м. Одесі. Власником ј частини вказаного будинку є її донька, [PERSON], власником ще одної ј частини будинку є друга дочка [PERSON] відповідач по справі. У квітні 2008 року у звязку з хворобливим станом позивача відповідач [PERSON] стала пропонувати їй свій догляд і матеріальну допомогу в обмін на належну позивачу Ѕ частину домоволодіння. 29.01.2009 року [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] Ѕ частини домоволодіння, що знаходиться в м. Одесі по вул. Обільна під № 34, вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] Позивач стверджує, що остання обіцяла доглядати [PERSON], але необхідного догляду матері не забезпечила і навіть била її, тому [PERSON] перейшла жити на частину будинку, що належить [PERSON] Крім того, вказує, що відповідач [PERSON] відібрала в [PERSON] усі документи паспорт, індентифікаційний код, пенсійне посвідчення та документи з нотконтори та ОМБТІ. Позивач вказує на те, що [PERSON] не мала повноважень від матері на дії в КП «ОМБТІ та РОН», тому позивач вважає, що їй незаконно оформили витяг з Реєстру прав в КП «ОМБТІ та РОН». Також позивач посилається на те, що на час укладання договору 29.01.2009 року [PERSON] була впевнена, що підписує договір довічного утримання (догляду), якого потребувала внаслідок стану здоровя онкологічна хвороба, перенесення операції, неможливість себе обслуговувати. Внаслідок похилого віку та хвороб вона зробила помилку відносно природи договору, який підписала, що і стало підставою для звернення до суду. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність. [PERSON] особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, надала письмові пояснення по справі та просила слухати справу у її відсутність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 19 жовтня 1965 року рішенням Народного суду Київського району м. Одеси було виділено [PERSON] на праві особистої власності в користування кімнати 16,94 кв.м., 10, 54 кв.м. в будинку по вул. Обільній в м. Одесі (а.с. 56-57). Постановою Київського районного суду м. Одеси від 23 травня 2008 року було зобовязано КП «ОМБТІ та РОН»зареєструвати за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння № 34 по вул. Обільній в м. Одесі на підставі рішення народного суду Київського районного суду м. Одеси від 19.10.1965 року (а.с. 54-55). 09 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування Ѕ частини домоволодіння, що знаходиться в місті Одесі по вул. Обільна під № 34 та складається в цілому з одного камяного будинку під літ. «А», житловою площею 77, 5 кв.м. та надвірних споруд: літ. «Ж»-літня кухня, літ «З»- вбиральня, літ «К»- навіс, 1-4 огорожа, розташованого на земельній ділянці площею 626 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 11). 29 лютого 2012 року [PERSON] померла, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис № 2196 (а.с. 70). В поясненнях приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] зазначено, що 29 січня 2009 року за № 122 було посвідчено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться в м. Одесі по вул. Обільна № 34. Осіб було встановлено, їх дієздатність, а також перевірено наявність за [PERSON] відчужуваного майна. Всі необхідні документи сторонами надано у повному обсязі. Договір підписано особисто стронами у присутності нотаріуса. Договір нотаріусом усно перекладено з української мови на російську мову та зачитано сторонами в голос. Також нотаріус повідомила, що сторони мали намір укласти саме договір дарування, мови про умови нагляду та матеріальної допомоги не йшло. Якщо б сторони мали на увазі передачу зазначеної частини домоволодіння за умови нагляду та майнової допомоги, тобі між ними було б укладено договір довічного утримання (а.с. 34). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що обставини укладання Договору дарування та наміри [PERSON] щодо його укладання їм відомі не були. Вони лише констатували факт відносно фізичного стану [PERSON] перед смертю, що, на думку суду, жодним чином не стосується умов укладання Договору. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок ) у власність. Як вбачається зі змісту ст. 717 ЦК України характерною ознакою договору дарування є його безоплатність, мотиви дарувальника значення не мають. Згідно до частин 1 та 4 статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальнику предмета договору, або символів (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як вбачається з матеріалів справи, вказаний договір був зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.01.2009 року (а.с.11, зворот), відповідач проживала та по теперішній час проживає у подарованій їй частині будинку, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні. Відповідно до п. 8 Договору дарування вбачається, що сторони підтвердили, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Як вбачається з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1,5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ч. 1,2 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. При винесенні рішення суд бере до уваги роз`яснення, надані у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, за якою відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Однак, жодних доказів того, що [PERSON] при укладанні оспорюваного договору помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, у судовому засіданні позивачем надано не було. Також суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що [PERSON] била свою матір та викрала у неї документи. Як вбачається з відмовного матеріалу №6807, витребуваного судом з Київського РВ ГУМВС України в Одеській області, 11.09.2009 року від імені [PERSON] до міліції була написана заява, в якій вона пояснює, що була вимушена перейти жити до своєї доньки [PERSON], а її речі та документи залишились у [PERSON] А вже 12.09.2009 року [PERSON] підписала заяву, в якій зазначила, що претензій до відповідачки не має. Інших доказів насильницьких дій щодо заявника відмовний матеріал не містить. Крім того, твердження позивача про незаконність отримання витягу з реєстру прав власності з КП «ОМБТІ та РОН»спростовуються матеріалами справи, зокрема, довіреністю від 23.01.2009 року, виданою [PERSON] на ім`я [PERSON], якою померла доручила останній отримати вказаний витяг (а.с.117). Вирішуючи спір повно та всебічно, суд бере до уваги факт погіршення стосунків між сестрами та те, що у березні 2009 року [PERSON] вже зверталась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення нікчемності правочину, у задоволенні якого було відмовлено (а.с.104-105). З урахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягає. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed