Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить звільнити з-під арешту [ADDRESS], яка на праві власності належить їй -[PERSON]. Свої позовні вимоги в заяві обґрунтовує тим, що їй на праві власності на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 травня 2011 року (справа № 2-472/11) належить 2/3 частини квартири [ADDRESS]. І/3 частина вказаної квартири також належить їй праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 грудня 2009 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-4497. [PERSON], з яким вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тривалий час відвідував гральні заклади, де програв велику суму коштів і заборгував перед [PERSON], який звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Воронко І.А. від 20 січня 2009 року на зазначену вище квартиру з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу накладено арешт Опис квартири державним виконавцем не проводився. На час проголошення ухвали про накладення арешту спірна квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 5744. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 травня 2011 року задоволено її позов до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] - про визнання договору купівлі-продажу зазначеної квартири частково недійсним, про визнання права власності. На підставі зазначеного рішення суду договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений -22 грудня 1997 року" приватним нотаріусом Дніпродзержинського [PERSON], реєстр № 5744, згідно якого [PERSON] передала, а [PERSON] купив зазначену квартиру, в частині зазначення [PERSON], визнано недійсним. Визнано за нею - [PERSON] - право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. 1/3 зазначеної квартири належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 грудня 2009 року державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-4497. Таким чином, на даний час вся квартира [ADDRESS] на праві власності належить їй. Зазначена квартира придбана на особисті кошти її матері [PERSON]. [PERSON] в придбання спірної не вложив ніяких коштів. Тому накладення арешт на квартиру, яка на праві власності належить їй, порушує її права власника, так як вона не може на свій розсуд розпорядитися своєю власністю. Вартість спірної квартири становить 61730,00 гр., що підтверджується звітом експертно-консалтингової фірми «Рейтинг»про незалежну оцінку вартості жилого приміщення - трикімнатної квартири, розташованої по [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але подав суду письмові заперечення, в яких вказує, що дійсно, ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська від 20 січня 2009 року на зазначену вище квартиру з метою забезпечення його до відповідача по справі [PERSON] позову про стягнення боргу накладено арешт. Таке рішення було прийнято за наступних підстав: 07 липня 2008 року до нього звернувся давній знайомий [PERSON] і, знаючи про те, що в нього є велика сума грошей(особисті заощадження), попросив зайняти йому значну кількість грошових коштів для погашення боргу банку за придбаний в кредит автомобіль, при цьому [PERSON] сам пообіцяв повернути гроші через чотири місяці, повідомивши, що збирається продавати квартиру, але на це потрібен час, а банк чекати не хоче. Так як у нього було 10000 (десять тисяч) доларів США, заощаджених і відкладених на операцію, він вирішив допомогти [PERSON]. Цього ж дня між ним та [PERSON] було укладено угоду, згідно якого він передавав [PERSON] гроші у розмірі 10000 (десяти тисяч) доларів США на строк 4 (чотири ) місяці, а [PERSON] гарантував повернення боргу до 01 жовтня 2008 року. [PERSON] власноруч склав та передав йому розписку по отримання грошей на вищезазначену суму, після чого він передав йому гроші у розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США. На жаль, ані 01 жовтня 2008 року, ані в наступні місяці [PERSON] борг не повернув, від контактів ухилявся і на телефонні дзвінки не відповідав. Втративши надію на досудове вирішення справи щодо повернення боргу, він вимушений був звернутися по допомогу до Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська. На час складання позову курс долара США по відношенню до гривні, згідно офіційного курсу, встановленому Національним Банком України, був 7.7383 гривні за 1 долар США. Таким, чином, на час звернення до суду [PERSON] був винен йому з перерахунку на українську валюту 77383 гривень. Незважаючи на те, що 03 квітня 2009 року Дніпровським районним судом міста Дніпродзержинська рішення було прийнято на його користь, [PERSON] відмовився його виконувати, тобто повернути заборговані ним гроші. На протязі 2009-2011 років [PERSON], маючи намір ухилитися від повернення боргу, неодноразово подавав апеляційні та касаційні скарги за видуманих обставин, що природно вело до залишення його заяв без розгляду. На час укладання договору позики між ним та [PERSON] 07 липня 2007 року та на час проголошення ухвали про накладення арешту спірна квартира належала на праві власності відповідача по справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу (реєстр № 5744). Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві сама визнає, що проживала однією сім'єю з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах тривалий час-понад 20 років, вела з ним спільне господарство і достовірно знала не тільки про те, що відповідач [PERSON] постійно відвідував гральні автомати, де програвав великі суми грошових коштів, а й про те, що він взяв у нього 10000(десять тисяч) доларів США не для погашення боргу по кредиту, а саме для гри на гральних автоматах. Про це йому повідомила наприкінці 2008 року сама позивачка [PERSON], приймаючи до уваги, що позивачка, - 2 - знаючи про хибну звичку відповідача [PERSON] щодо гри у гральні автомати і про, хоча б один зафіксований випадок шахрайських дій [PERSON] щодо знаходження грошей для подальшої гри, не тільки не припинила такі дії відповідача, а навіть фактично підтримувала таку звичку [PERSON]. Подальші дії позивачки [PERSON]-подача нею чисельних позовних заяв, у тому числі і останньої, тільки підтверджують, що вона має бажанням лише вигородити свого цивільного чоловіка від виконання умов договору позики і від виконання рішення суду першої інстанції щодо примусового стягнення боргу на його користь. Такі дії позивача [PERSON] мають своє відображення у чинному законодавстві, а саме у статті № 27 Кримінального кодексу України «Співучасть у вигляді посібництва та статті № 190 Кримінального кодексу України «Шахрайство». Відповідну заяву про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] та [PERSON] направлено до прокуратури міста Дніпродзержинська. Також, у своїй позовній заяві позивач [PERSON] вказує, що рішенням Дніпровського районного суду від 17 травня 2011 року (через 2 роки після прийняття рішення щодо забезпечення примусового стягнення боргу) договір купівлі продажу спірної квартири було визнано частково недійсним і за позивачем [PERSON] визнано у якості права власності 2/3 [ADDRESS], а також ще 1/3 квартири, які належать позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Тобто, позивач [PERSON] наполягає, що на момент подачі цієї позовної заяви вся спірна квартира є її приватною власністю. До цієї заяви позивачки теж треба відноситися критично. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 29151155 від 03.03.2010 року, свідоцтво про право на спадщину реєстр № 2-4497 від 19.12.2009 року) позивачці [PERSON] належало лише 1/3 квартири . Через більш ніж рік на підставі рішення суду від 17.05.2011 (та через два роки після прийняття рішення щодо забезпечення примусового стягнення боргу) позивачка отримує витяг про державну реєстрацію прав, згідно якого вона є власником вже 2/3 спірної квартири (реєстраційний номер 29151155 від 20.07.2011 року). Але ніде серед доданих до позовної заяви паперів нема документу, який свідчив би про те, що позивачка [PERSON] є власником всієї квартири. Це свідчить тільки з її слів, які нічим не підтверджені. Як не підтверджені і її слова щодо того, що відповідач [PERSON] не приймав участі у купівлі спірної квартири, а гроші на купівлю квартири дала її мати [PERSON]. Загалом, твердження позивачки щодо її повного права власності на спірну квартиру є нічим іншим, як введенням суду в оману, що підтверджується часовим розгоном між прийнятими рішеннями суду першої інстанції, голослівними заявами позивача щодо деяких фактів, як то один реєстраційний номер обох витягів, незрозумілим і нічим не підтвердженим твердженням позивачки щодо особи, яка фактично придбала спірну квартиру (дала гроші на неї), обізнаністю позивача щодо протиправних дій відповідача [PERSON], направлених на шахрайське заволодіння грошима інших осіб для задоволення своїх порочних звичок щодо азартних ігор, тощо. У наданих до позовної заяви документах є помітка про те, що: «22 січня 2003 року син (позивача) [PERSON] змінив своє прізвище на «[PERSON]»та по-батькові на «[PERSON]», про що в Книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені по-батькові відділом реєстрації актів громадського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська зроблено відповідний актовий запис за № 04. І, хоча у доданих документах нема підтвердження усиновлення сина позивача відповідачем [PERSON], зміна прізвища та по-батькові дитини можливо тільки при його усиновленні приємним батьком. Це зайвий раз підтверджує, що позивач і відповідач [PERSON] мали рівні права щодо спадкування майна загиблого у 2008 році [PERSON] за законом. У цьому випадку відмова відповідача [PERSON] у прийнятті своєї частки спадку на користь позивача [PERSON] є зайвим підтвердженням його ухиляння від виконання рішення суду та умов договору позики у частині повернення грошей. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, а в своїй заяві просить суд розглянути справу у його відсутність, з позовними вимогами згоден у повному обсязі. Суд, вислухавши позивачку та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, які не суперечать законові. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] на праві власності належить позивачці [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4-5). При цьому суд не приймає до уваги ствердження позивачки про те, що їй належить на праві власності вся квартира, так як рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2012 року рішення Дніпровського райсуду м. Дніпродзержинська від 17.05.2011 року, яким було визнано право власності позивачки на всю квартиру, - скасовано, а у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним та визнання права власності - відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження", особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, незважаючи на те, що позивачка не є власником всієї квартири, та враховуючи те, що їй на праві приватної власності належить частка арештованого майна, яке є неподільним, суд приходить до висновку про порушення цим арештом її прав власника та про задоволення заявлених вимог про звільнення з-під арешту такого майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved