Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-27 00:00:00

У липні 2012 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20 березня 2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір про надання останній до 20 березня 2009 року кредиту в розмірі 100 000 дол. США на споживчі цілі. За умовами даного договору [PERSON] мала регулярно сплачувати частину кредиту та відсотки за користування кредитом. Проте відповідачка перестала вносити необхідні платежі. Неодноразові звернення працівників банку результатів не дало. Також в забезпечення виконання кредитного договору 20 березня 2007 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом іпотеки стало нерухоме майно - земельна ділянка площею 0,1499 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Травнева, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222481600:02:007:0239. 16 січня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до кредитного договору. Так, згідно умов даного договору [PERSON] було відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 150 000 дол.США строком до 20 вересня 2009 року. У квітні 2008 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору, згідно якого змінено процентну ставку з 14, 5% на 16,5%. Станом на червень 2011 року за [PERSON] рахується заборгованість по сплаті кредиту та відсотків 134 583, 48 дол.США, три відсотки річних від простроченої суми - 3 380 дол. США. Оскільки у встановлений строк [PERSON] кредит не погашала, відсотки за користування кредиту не сплачувала, тому банк відповідно до умов договору нарахував пеню за порушення строків погашення кредиту та відсотків в розмірі 103 180, 93 дол.США. У звязку із зверненням до суду позивач поніс додаткові витрати: за оплату судового збору - 1700 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120,00 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №28.4/СЗ-015.07.2 від 20 березня 2007 року у розмірі 1 970 310, 02 грн, при цьому визначити наступний порядок виконання рішення - в першу чергу в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №28.4/СЗ-015.07.2 від 20 березня 2007 року звернути стягнення на майно передане в іпотеку АТ «Родовід Банк», згідно договору іпотеки, який було посвідчено 22 березня 2007 року приватним нотаріусом К.М.Н.О. [PERSON] за реєстровим №364, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження»; у разі, коли стягнутої з [PERSON] суми внаслідок примусової реалізації предмету іпотеки буде недостатньо для задоволенні вимог АТ «Родовід Банк», звернути стягнення на інше майно, яке належить їй на праві власності; а такбож стягнути судові витрати. При розгляді справи відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву про визнання недійсним пункту кредитного договору. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк відкрив їй відновлювальну кредитну лінію у розмірі 100 000,00 дол. США. З процентною ставкою за користування кредитом 14,5%. Пунктом 4.5 кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник зобовязується сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в 1.3 договору (у пункті 1.3 договору зазначена процентна ставка на рівні 14,5% річних). Тому виходячи з цього процентна ставка пені становить 29% річних. Вважає зазначений в договорі розмір пені надзвичайно великим. Умови договору ставлять відповідача у край невигідне становище у порівнянні з умовами, передбаченими цим же договором для банку. Розмір пені, заявлений позивачем в розмірі 103 180, 93 дол. США значно більше ніж 50% від суми тілу кредиту і процентів, та суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», у звязку з чим, на її думку є недійсним, як такий що суперечить вимогам закону. Тому просила суд визнати недійсним пункт 4.5 кредитного договору №28.4/СЗ- 05.07.2, укладеного 20 березня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк». У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову визнала частково, а саме в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та сплаті відсотків, в решті позовних вимог просила відмовити. Крім того, враховуючи ту обставину, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в однин рік, заявила клопотання про застосування позовної давності до нарахованої позивачем пені. Вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, просила її задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 17 червня 2009 року назву Відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» змінено на Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А 01 №219990. 20 березня 2009 року між ВАТ «родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №28.4/СЗ-0.15.07.2. За цим договором [PERSON] відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 100 000 дол. США. Кредит був виданий на строк по 20 березня 2009 року. 16 січня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору від 20 березня 2007 року №28.4/СЗ-0.15.07.2. Так, згідно п. 1 даного договору [PERSON] було відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 150 000, 00 дол.США строком до 20 березня 2009 року. На виконання умов кредитного договору [PERSON] було надано кредити в межах кредитної лінії у розмірі 144 400 дол.США, що підтверджується відповідними заявами на видачу готівки. 25 квітня 2008 року між сторонами було укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору. Згідно умов даного договору внесено зміни в умови кредитного договору , виклавши п.1.3. та п. 1.5 в наступній редакції: процентна ставка за кредитами дорівнює 16,5% річних. Цивільне законодавство передбачає як умову відплатності, так і безвідплатності договору позики, що встановлюється сторонами. Якщо сторонами не визначений розмір процентів за користування чужими коштами, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки НБУ. Якщо сторонами не встановлено домовленості щодо строків виплати процентів, позичальник зобов'язаний щомісячно виплачувати проценти до дня повернення позики (ст. 1048 ЦЮ. Сплата боржником процентів за грошовим зобов'язанням є обов'язком боржника й у разі прострочення ним виконання грошового зобов'язання, оскільки вказані проценти, які боржник зобов'язаний сплачувати за користування чужими коштами, за своєю юридичною природою є не санкцією, а боргом, виходячи з правомірного характеру користування. За п.4.1., 4.2. кредитного договору [PERSON] зобовязувалась забезпечити повне повернення одержаної суми кредитів, а також сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами до 10-го числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, а також 20 березня 2009 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку. Відповідно до статтей 1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Зобовязання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З пояснень, наданих представником позивача та наданими суду документів, судом встановлено, що кредитор виконав свої зобовязання перед [PERSON] щодо надання кредиту, а остання порушила строки виконання зобовязань щодо щомісячного погашення кредиту та сплати відсотків за користування грошовими коштами. Тому станом на 30 червня 2011 року за [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 274 144 дол. США 49 центів, що включає: кредит, в тому числі прострочений - 134 583, 48 дол. США, нарахована пеня - 103 180, 93 дол. США, три проценти річних від простроченої суми 3 380,08 дол. США. Вказана заборгованість відповідачки [PERSON] перед позивачем підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 30.06.2011 року. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та, які підтверджували їх вимоги та заперечення. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Крім того, наслідки порушення договору позичальником відповідно до ст. 1050 ЦК України визначаються загальною нормою ст. 625 цього Кодексу. Так, нормою ст. 625 ЦК України передбачено сплату суми боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з викладеного, позичальник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу позикодавця повинен сплатити суму боргу з урахуванням 3% процентів річних з простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, враховуючи, що відповідачка в порушення умов кредитного договору №28.4/СЗ-015.07.2 від 20 березня 2007 року, відповідно до п.4.1 якого вона зобов'язалась забезпечити повернення одержаної суми не пізніше 20.03.2009 року, свої зобов'язання належним чином не виконала та станом на 30.06.2011 року надані кредитні кошти в повному обсязі не повернула, а позивачем після закінчення строку договору було припинено нарахування процентів за користування кредитними коштами, тому суд вбачає, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних від простроченої суми, що склали З 380,08 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. У п.4.5 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та/або відсотків за користування кредитом, передбачених договором, позичальник сплачує кредитору пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п. 1.3. кредитного договору, від суми простроченого платежу. Так, як вбачається з наданого позивачем розрахунком заборгованості відповідачки, пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 21 березня 2009 року по 30 червня 2011 року та нарахованих процентах за період з 21 березня 2009 року по 30 червня 2011 року склала відповідно 103 156, 65 доларів США та 24,28 доларів США, а загалом - 103 180,93 доларів США. Проте, згідно ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, про що представником відповідача було заявлено клопотання щодо застосування позовної давності. Виходячи з того, що позивач звернувся до суду з вимогами 06.07.2011 року, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів відповідачки та наявність законних підстав для застосування позовної давності до нарахованої за період до 06.07.2010 року пені, розмір якої, таким чином, залишиться 45 270, 30 доларів США. А всього стягнути з [PERSON] заборгованості за кредитним договором 183 233,86 дол. США, що зо офіційним курсом НБУ станом на 30.06.2011 року еквівалентно 1 460 795,30 грн. Між тим,за заявою представника відповідача згідно з ч.3 ст.551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником. 20 березня 2007 року в забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом іпотеки стало нерухоме майно - земельна ділянка площею 0,1499 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Травнева, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222481600:02:007:0239. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 зазначеного Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. У п.5.5 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязанням іпотеко держатель має право звебрнути стягнення на предмет іпотеки в порядку, що передбачений розділом 3 договору та задовольнити свої майнові вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитами, плату за користування грошовими коштами, збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням та зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також витрат, повязаних з утриманням і збереженням предмета іпотеки , витрат на страхування предмета іпотеки, витрат повязаних із вчиненням виконавчого напису тощо. Відповідно до ч.І ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. 16 січня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 20 березня [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №364. Пунктом 1 вказаного договору передбачено, що передане в іпотеку нерухоме майно за домовленістю сторін оцінено в 278 514, 00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору 1 406 497, 00 грн. Суд вбачає за можливе встановити спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом його реалізації на прилюдних торгах за початковою ціною не меншою ніж 1 406 497,00 грн. Таким чином, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню з визначенням його початкової ціни для подальшої реалізації. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжні документи за №ВІЮ .292380.101874 від 24 травня 2011 року та №ВІГО .292381.101873 від 24 травня 2011 року. При поданні позову було сплачено судовий збір та витрати на ІТЗ, що підтверджується відповідними квитанціями у розмірі 1820 грн. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів понесених судових витрат підлягають задоволенню. 4.1ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 20 березня 2009 року між ВАТ «родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №28.4/СЗ-0.15.07.2. За цим договором [PERSON] відкрито відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 100 000 дол. США. Кредит був виданий на строк по 20 березня 2009 року. Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 4.1ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Суд вважає, що при укладенні умов договору про надання кредиту від 20 березня 2009 року №28.4/СЗ-0.15.07.2. [PERSON] діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі розмір штрафних санкцій. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачка, ставлячи вимогу про визнання недійсним пункту 4.5 кредитного договору, посилаються перш за все на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчного кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, відповідачкою не доведено порушення її прав з боку позивача саме як споживача.

Outcome: partial