Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк", звертаючись з позовом до суду, просило стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість на загальну суму 157 089,66 грн., а саме: за кредитом - 106 437,19 грн.; по відсоткам - 30 862,43 грн.; пеня - 19790,04 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1570,90 грн., що є предметом позову. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2013 року судом прийнято зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. (а.с.115-116.) Предметом позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] є вимоги про визнання недійсним кредитного договору №490044222 від 26.07.2007 року, укладеного між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та перерахувати суму боргу ( з урахуванням коливання та зміни курсу долара США до національної валюти України гривні); стягнути з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь позивача збитки у подвійному розмірі в сумі 18900,00 грн.; стягнути з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 278,45 грн. (а.с.82-91) На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 березня 2013 року судом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] по зустрічному позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. (а.с.119-120) Представник позивача по первісному позову - відповідача по зустрічному позову Мосійчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову підтримав, просив позов задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити в повному обсязі, пояснив, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк") та [PERSON] укладено Кредитний договір №490044222, відповідно до умов договору Банк надає Позичальнику грошові кошти в сумі 16752,48 доларів США, зі сплатою 12% річних, з визначеним строком остаточного повернення кредиту - 26 липня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 20 січня 2009 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] укладено Договір поруки із фізичною особою - резидентом №490044222-П. Банк виконав договірні зобов'язання, надав відповідачу [PERSON] грошові кошти на придбання автомобіля в розмірі 16752,48 доларів США, однак останній припинив виконання зобов'язань по кредитному договору, не сплачує щомісячні платежі та проценти за користування кредитними коштами, відповідно до графіку погашення платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору. У зв'язку з неналежним виконанням договірних зобов'язань, станом на 26 жовтня 2012 року виникла заборгованість по кредитному договору на загальну суму 157 089,66 грн., яка включає: прострочена заборгованість за кредитом - 13316,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 106 437,19 грн.; по відсоткам - 3861,18 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 30 862,43 грн.; пеня в розмірі 11% - 2475,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 19790,04 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості. Враховуючи, що відповідачем [PERSON] не погашена заборгованість по кредитному договору, в той же час кредитний договір діє до повного погашення Позичальником заборгованості за кредитом та процентами, з урахуванням сплати пені за несвоєчасне погашення кредиту, тому у позивача виникло право пред'явити вимоги щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON], як поручителя, заборгованості по кредитному договору у розмірі 157 089,66 грн., тому просить первісний позов задовольнити в повному обсязі. В той же час, представник позивача не вбачає підстав для задоволення вимог по зустрічному позову, вважає зустрічний позов надуманим та не обґрунтованим, а звернення до суду у такий спосіб має за мету уникнення відповідачем [PERSON] відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань. Представник відповідача - позивача по зустрічному позову [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, позовні вимоги по зустрічному позову підтримав, просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, пояснив, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] укладено Кредитний договір №490044222, відповідно до умов договору Банк надає Позичальнику грошові кошти в сумі 16752,48 доларів США, зі сплатою 12% річних, з визначеним строком остаточного повернення кредиту - 26 липня 2017 року. Відповідач [PERSON] вважає, що при укладенні кредитного договору банком порушено пп. "г" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки надання банком грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті потребує отримання індивідуальної ліцензії, яку банк не мав на день укладення кредитного договору, про ці обставини позивача не було попереджено при укладенні кредитного договору, тому виконання кредитного договору на умовах, які діють на даний час є порушенням принципу справедливості, а саме викладені в кредитному договорі положення щодо зобов'язань в іноземній валюті порушують права позивача та прямо суперечать нормам прямої дії та цивільного законодавства, а недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені, зокрема ч.1 ст.203, ст.215, 227 Цивільного кодексу України, тягнуть за собою наслідки недійсності кредитного договору. При цьому, відповідач [PERSON] вважає, що правовідносини між сторонами спору, які склались в процесі укладення та виконання кредитного договору, дають підстави стверджувати, що при укладенні кредитного договору Банк не лише порушив вимоги законодавства України, але й умисно ввів позичальника в оману, оскільки працівниками Банку не було виконано переддоговірну роботу з позичальником, пов'язану з необхідністю надати інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, порушено вимоги щодо ціни позову, що є істотною умовою договору даного виду; у зміст договору умисно внесено незаконні умови за мету збагатитись за рахунок позичальника; дії банку порушують права позичальника, як споживача фінансових послуг, тому у сукупності всіх наведених обставин, просить визнати недійсним кредитний договір №490044222 від 26.07.2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та перерахувати суму боргу ( з урахуванням коливання та зміни курсу долара США до національної валюти України гривні); стягнути з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь [PERSON] збитки у подвійному розмірі в сумі 18900,00 грн.; стягнути з Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 100 278,45 грн.. Відповідач по первісному позову - третя особа по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток про виклик до суду, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення не скористався. Заслухавши пояснення представника позивача по первісному позову - відповідача по зустрічному позову Мосійчук О.В., представника відповідача - позивача по зустрічному позову [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк") та [PERSON] укладено Кредитний договір №490044222, відповідно до умов договору Банк надає Позичальнику грошові кошти в сумі 16752,48 доларів США, зі сплатою 12% річних, з визначеним строком остаточного повернення кредиту - 26 липня 2013 року. (а.с.8-9) Цільове використання кредиту - придбання транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу, укладеного між Позичальником та ЗАТ "Ніколь Моторс" №2427/07 від 04 липня 2007 року, предметом якого є легковий автомобіль Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, тип - легковий седан, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 20 січня 2009 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] укладено Договір про внесення змін і доповнень №1 до Кредитного договору №490044222 від 26.07.2007 року, яким змінено п.2.3 Розділу №1 "Базові умови кредитування" Кредитного договору та викладено його в наступній редакції: " 2.3. Дата остаточного повернення кредиту - 26 липня 2017 року". Викладено Додаток №1 до Кредитного договору в новій редакції, наведеній в Додатку №1 до цього Договору про внесення змін і доповнень. (а.с.21-24) В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 січня 2009 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] укладено Договір поруки із фізичною особою - резидентом №490044222-П, за умовами якого Поручитель поручається за виконання наступних обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому: обов'язок повернути Банку кредит рівними частинами, у терміни, визначенні основним договором та Додатком №1 до Основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 липня 2017 року; обов'язок щомісячно сплачувати Банку проценти за користування кредитом у терміни, визначені основним договором та Додатком №1 до Основного договору; обов'язок у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення (сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають з основного договору; обов'язок сплатити неустойку (пеню, штраф) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням Боржником своїх зобов'язань за Основним договором. Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Згідно положень частини першої ст.227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Позивач по зустрічному позову [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору №490044222 від 26 липня 2007 року, яким визначено валютою кредитування іноземну валюту (долари США), посилається, як на підставу його недійсності, на те, що всупереч вимог чинного законодавства, при укладенні договору про надання споживчого кредиту, Банк визначив розмір зобов'язань (суму наданого кредиту) саме в іноземній валюті, а надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді валютного кредиту та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті ( в тому числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісії) за своєю правовою природою є валютною операцією, та відповідно потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такою операції, що передбачено Декретом Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка була відсутня у відповідача на день укладення кредитного договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказаний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як встановлено судом, за своєю правовою природою між сторонами укладено кредитний договір, за яким виникли цивільно-правові відносини. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.35 Закону України "Про Національний банк України", гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Законодавством України сторонам у договорі надано право, при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні, вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" , який з урахуванням ст.4, 192 Цивільного кодексу України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст. 1 Декрету КМУ, під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання позивачем відповідачу кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті та здійснення відповідачем виконання своїх обов'язків, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно ч.1 та ч.2 ст.5 Декрету КМУ, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання. Вимоги щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п.в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як роз'яснено у пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, у висновках Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за 2010-2011 рр., зазначено, що Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету від 19 лютого 1993 р. № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", чинного на час виникнення спірних правовідносин). Стосовно вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 цього Декрету, що передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті (постанова Верховного Суду України від 21 березня 2001 р. у справі № 6-7цс11). Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Разом з тим, позивач по зустрічному позову [PERSON], окремо заявляє вимоги про визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст.230 Цивільного кодексу України та ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", при цьому у зустрічній позовній заяві міститься лише формальне посилання на наведені правові норми, однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" на введення [PERSON] в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Аналізуючи умови укладеного сторонами кредитного договору, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та умовами надання споживчих кредитів, які є частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, суд приходить до висновку, що умови договору в частині визначення валюти кредитування іноземну валюту не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як і не встановлено обставин для визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст.230 Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ч.2 ст.230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням правочину. Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Об'єктом зобов'язання є відшкодування, яке заподіював зобов'язаний надати потерпілому. Зміст зобов'язання становлять право потерпілого і обов'язок заподіювача. Цим обов'язком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого - отримати таке відшкодування. Обов'язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача. Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача по зустрічному позову [PERSON] про відшкодування за рахунок Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" моральної шкоди в розмірі 100278,45 грн., оскільки відшкодування моральної шкоди безпосередньо пов'язане з вирішенням позовних вимог в частині визнання недійсним кредитного договору, як це передбачено ч.2 ст.230 Цивільного процесуального кодексу України, однак враховуючи, що судом в цій частині заявлених позовних вимог відмовлено, а факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин для визнання недійсним кредитного договору, укладеного сторонами спору, з підстав, передбачених ст.230 Цивільного кодексу України, тому не підлягають задоволенню вимоги позивача по зустрічному позову [PERSON] про відшкодування за рахунок Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" збитків у подвійному розмірі, які визначені позивачем в розмірі 18900,00 грн., оскільки ці вимоги є похідними та не можуть бути самостійним предметом спору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, відшкодування збитків та моральної шкоди є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 Цивільного кодексу) Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних за договором. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Таким чином, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлений обов'язок позивальника повернути кредит частинами (з розстрочення), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишився, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що Публічне акціонерне товариство "Альфа Банк" правомірно пред'явлено вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору на загальну суму 157 089,66 грн., яка виникла станом на 26 жовтня 2012 року, та включає: прострочена заборгованість за кредитом - 13316,30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 106 437,19 грн.; по відсоткам - 3861,18 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 30 862,43 грн.; пеня в розмірі 11% - 2475,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.10.2012 року складає 19790,04 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками заборгованості та випискою з особового рахунку відкритого на ім'я [PERSON], оскільки відповідачем не виконуються зобов'язання по кредитному договору в частині сплати щомісячних платежів та відсотків за користування кредитними коштами, що призвело до утворення заборгованості, яка відповідно до вимог ст. ст. 1050, 1054 Цивільного кодексу України, а також умов договору надає банку право на дострокове повернення кредиту та стягнення суми заборгованості і пені. Відповідно до ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч.1 ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Відповідно до частини першої статі 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Як передбачено у частині четвертій статі 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, вставленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як роз'яснено у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання". Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк" пред'явило вимоги до [PERSON], який виступає поручителем по кредитному договору, з порушенням строків, визначених у ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, що є окремим предметом доказування, при цьому доказів, які мали підтвердити, що позивачем вживались заходи для належного повідомлення поручителя про припинення позичальником виконання договірних зобов'язань по кредитному договору, зважаючи на те, що останні платіж по кредитному договору здійснений [PERSON] 11 листопада 2010 року, суду надано не було. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" заборгованість по кредитному договору №49004422 від 26 липня 2007 року на загальну суму 157 089 грн. 66 коп., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат по первісному позову, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" судовий збір в розмірі 1570,90 грн., які сплачено позивачем при зверненні з даними позовом до суду, та не вирішує питання розподілу судових витрат по зустрічному позову [PERSON], оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: partial