Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] в травні 2012 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом до відповідачів про визнання недійсним кредитного договору. Посилалась на те, що 04 жовтня 2006 року між нею та ПАТ Укрсиббанкв особі Відділення №219 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав їй кошти в розмірі 32\~000 доларів США для придбання трикімнатної квартири. Разом з тим, вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача кредитних коштів. Несправедливими, зокрема, вважає умови кредитного договору в часті надання кредиту в доларах США, погашення кредиту та сплату відсотків в доларах США, що є на її думку, способом зловживання правом відповідача. Посилається на те, що кредитний договір суперечить вимогам закону, зокрема ст.203 ЦК України, крім того, правочин було вчинено без відповідної ліцензії. Просила визнати недійсним кредитний договір від 04.10.2006 року, укладений між нею та ПАТ Укрсиббанкв особі Відділення №219. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про місце та час розгляду справи. Від представника позивачки [PERSON] через канцелярію суду надійшла письмова заява, в якій він просив судове засідання провести у його відсутність та ухвалити по справі рішення, яким задовольнити позовні вимоги [PERSON] Представники відповідачів в судове засідання не зявилися незважаючи на те, що належним чином були повідомлені судом про місце та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили. Разом з тим, представником відповідача через канцелярію суду було надано письмові заперечення на позов, де останній просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 04 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ Укрсиббанкв особі Відділення №219 було укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав їй кошти в розмірі 32\~000 доларів США для придбання трикімнатної квартири. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги до правочинів. Так, зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно умов кредитного договору, укладеного між позивачкою та відповідачем, зокрема п.п. 8.2, підписанням даного договору позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови договору; відсутність будь-яких перешкод для виконання договору на день його підписання; позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними; крім того, позичальник підтверджує, що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами (а.с.12-13). Таким чином, посилання позивачки на те, що кредитний договір є недійсним, оскільки на момент укладення не відповідав вимогам ст. 203 ЦК України є безпідставними, оскільки на момент укладення договору кредиту, позивачка [PERSON] погоджувалася зі всіма умовами договору. Більше того, гарантувала свою дієздатність, платоспроможність та волевиявлення на укладення договору. Крім того, необґрунтованим, на погляд суду, є посилання позивачки на те, що відповідач, тобто Банк, не мав права надавати їй кредит в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії. Так, Конституцією України (ст 99) передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогам спеціального законодавства України. Законом України Про банки та банківську діяльність(п.3 ч.1 ст 47) передбачено, що на підставі банківської (генеральної) ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. При цьому, під терміном кошти, згідно ст. 2 цього Закону, слід розуміти гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, згідно положень наведеного Закону банки мають право надавати кредит в іноземній валюті на підставі генеральної ліцензії Національного Банку України. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій, встановлюється Положенням про порядок видачі банками банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій, на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, у п.5 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Пленум ВССУ у своїй постанові №5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносинв п.10 закріпив положення щодо того, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. До своїх заперечень представником відповідача було надано копію банківської ліцензії з дозволами та додатками до них. Вказаною ліцензією та дозволами до неї Акціонерному комерційному інноваційному банку Укрсиббанкбуло надано право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність. (а.с.40-44). Таким чином, безпідставним є посилання позивачки на те, що Банк не мав належної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На погляд суду, позивачкою [PERSON] не надано достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому в задоволенні її позову слід відмовити.

Outcome: dismissed