Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КУ Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої допомоги м.Запоріжжя, третя особа: [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди. У позовній заяві зазначав, що 29.12.2006 року о 00 годин 40 хвилин, водій екстреної медичної допомоги № 3 Міської клінічної лікарні №5 [PERSON], керуючи мікроавтобусом ГАЗ 270500 держномер 14219 НР, при виконанні службових обовязків, скоїв ДТП на вул..Перемоги у м.Запоріжжі, в районі електроопори 236 при розвороті, не надавши переваги у русі автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], допустив зіткнення транспортних засобів. Власником джерела підвищеної небезпеки мікроавтобусу ГАЗ 270500 держномер 14219 НР є КУ Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя. Згідно висновку ДАІ, винним у ДТП є водій мікроавтобусу [PERSON], який допустив порушення п.10.4 ПДР. Зазначав, що є власником автомобілю [NUMBER] і в результаті ДТП йому було спричинено матеріальну шкоду: вартість відновлювального ремонту 45723,03 грн., вартість матеріальної шкоди-26724,60 грн., вартість експертної оцінки -36,00 грн., послуги евакуатора - 180,0 грн., вартість телеграми-12,06 грн., довідка про ДТП-34,00 грн., єдиний податок на підприємницьку діяльність -4278,50 грн., сплата за надходження автомобіля на території СТО без ремонту-4310 грн, а всього 81813,56 коп., які просив стягнути з відповідача. Також просив суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 10000 грн., оскільки внаслідок ушкодження автомобіля він втратив душевний спокій, внаслідок чого він захворів на цукровий діабет, зазначав, що автомобіль був єдиним джерелом існування родини, автомобіль який потрапив до ДТП був засобом перевозки пасажирів (такси). В процесі розгляду справи доповнив позовну заяву заявою про продовження строку позовної давності, в якій просив суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, продовжити строк позовної давності, яку обґрунтував тим, що неодноразово звертався до суду з позовною заявою, проте усі його позовні заяви або визнавалися неподаними або залишалися без розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовну заяву та наполягали на задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позову, вказуючи на ті обставини, що позов є немотивованими, безпідставним і окрім того, заявлений неналежною особою, просила суд про застосування строку позовної давності. Третя особа у судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася завчасно, заяви про відкладення розгляду справи суду не надала. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а також має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до статті 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень Глави 29 ЦК України, тобто особа, яка хоч і не є власником, але володіє майном на відповідній правовій підставі, вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди від 27.03.1992 року № 6 зі змінами та доповненнями, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Судом встановлено, що 29.12.2006 року о 00 годин 40 хвилин, водій екстреної медичної допомоги № 3 Міської клінічної лікарні №5 [PERSON], керуючи мікроавтобусом ГАЗ 270500 держномер 14219 НР, при виконанні службових обовязків, скоїв ДТП на вул..Перемоги у м. Запоріжжі, в районі електроопори 236 при розвороті, не надавши переваги у русі автомобілю [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], допустив зіткнення транспортних засобів. В результаті ДТП транспортні засоби пошкоджені. У позовній заяві позивач вказує на те, що він є власником автомобілю БМВ 520, 1988 року випуску, тр. номер [NUMBER], який в результаті ДТП, що відбулася 29.12.2006 року, був пошкоджений автомобілем ГАЗ 270500 держ. номер 14219, власником якого є КУ Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої допомоги м.Запоріжжя. За правилами ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України доведеність права володіння чужим майном покладається на особу, яка про таке право заявляє - в даному випадку позивача по справі. Але, як свідчать додані до позову документи, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ЯТС №462156 видане 14.02.2003 року, автомобіль БМВ 520 реєстраційний №33337 НЕ належав громадянину [PERSON] та був знятий з реєстрації 29.07.2006 року, при цьому номерні знаки для разових поїздок 4841 МР дійсні до 29.10.2006 року, дорожньо-транспортна пригода трапилася 29.12.2006 року. Суду надано довідку Української товарної біржі Славута на імя начальника МРЕО ДАІ УМВС України в Запорізькій області від 19.08.2006 року згідно до якої підтверджено, що УТБ Славута зареєстрований договір купівлі-продажу т/с БМВ 520, [INFO], між [PERSON] та [PERSON] Вказаний договір суду надано не було. Як пояснював у судовому засіданні [PERSON] не перереєстрував автомобіль у звязку з дорожньо-транспортною пригодою. Відповідно до ст. 37 Закону України Про дорожній рух забороняється експлуатація незареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу. Пунктом 7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі Правила), затверджених постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998 року передбачено, що Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Суду не надано жодного документу, який би посвідчував право власності або повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо), вказаним автомобілем [PERSON], суду не надано також даних про реєстрацію вказаного автомобілю у органах ДАІ на імя позивача у відповідності до п. 7 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою КМ України № 1388 від 07.09.1998 року Як вбачається з постанови від 16.02.2007 року під час ДТП, яка відбулася 29.12.2006 року автомобілем БМВ 520 тр. номер [NUMBER], власником якого вважає себе [PERSON]М, керувала [PERSON], вина якою у ДТП, що сталась того дня, також має місце,що підтверджується постановою про відмову у порушенні кримінальної справи. При цьому у судовому засіданні суду позивачем на підтвердження права власності на автомобіль БМВ 220, 1988 року випуску, держномер АР-6061 НР, надано довіреність від 11.08.2008 року. Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] цією довіреністю уповноважила [PERSON] (позивача), [PERSON], [PERSON] розпоряджатися належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АРС №093063, виданого Запорізьким ВРЕР №1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області 08.08.2008 року, автомобілем марки БМВ 220, 1988 року випуску, держномер АР -6061 НР. Судом також оглянуто оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АРС №093063 від 08.08.2008 року, відповідно до якого власником вказаного автомобіля є [PERSON] і у розділі особливі відмітки вказано:біржова угода №083055, ЯТС № 462156 від 14.02.2003 року (тобто свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу за [PERSON]Р.). Отже власником транспортного засобу [PERSON] у серпні 2008 році стала [PERSON] В порушення ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України позивач в суді не довів, що він був володільцем автомобіля марки БМВ 520, якому завдано матеріальну шкоду внаслідок ДТП, а тому не набув права вимагати її відшкодування. Отже, на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди і на час розгляду справи [PERSON] не був володільцем транспортного засобу, але не будучи власником автомобіля, [PERSON] мав би довести, що саме йому завдано шкоду і він поніс витрати на ремонт автомобіля. Проте суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження завдання шкоди саме [PERSON] суду не надано. В матеріалах справи міститься квитанція про сплату послуг евакуатора на суму 180 грн., між тим, з вказаної квитанції не вбачається сплата цієї суми саме [PERSON], решта наданих квитанцій сплата державного збору за 2007 рік не підтверджують вимоги позивача, доказів на підтвердження того, що [PERSON] поніс витрати на ремонт автомобіля суду також не надано. Окрім того, згідно довідки ПП Григорєв, автомобіль БМВ 520 1988 року, тр.номер МР 4841 знаходився на СТО з 10.01.2007 по 15.05.2008 року, ремонт не проводився у звязку з відсутністю фінансування. Крім того, просить стягнути сплату за знаходження автомобілю на території СТО, між тим, жодного доказу про проведення такої оплати суду не надано. До того ж, [PERSON] не обґрунтував розмір заявленої матеріальної шкоди, зокрема, позивач і у засіданні не визначився з його розміром, оскільки просив стягнути і вартість відновлювального ремонту і вартість матеріальної шкоди. Крім того, просив суд стягнути єдиний податок на підприємницьку діяльність. Однак, доказів того, що [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність саме у вигляді такси суду не надано. Позивачем надано довідку ПП Заказ такси про укладення 29.08.2006 року договору на довідково-інформаційне обслуговування автомобіля [NUMBER] від 26.02.2007 року, проте вказана довідка видана [PERSON] , а не позивачу. До того ж, на момент ДТП автомобілем керувала [PERSON] Між тим суду не надано доказів того, на якій підставі вона здійснювала керування транспортним засобом. Таким чином, враховуючи що [PERSON] не підтвердив своє право власності на автомобіль БМВ 520 тр. номер [NUMBER] (держ.номер АР-6061 НР), та на відшкодування збитків завданих ДТП, то у задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Однак, для покладення на сторону обовязку для відшкодування моральної шкоди необхідно ряд передумов, а саме: наявність шкоди, вини заподіювача шкоди та причинний звязок між діями особи та наслідками, що настали. Ні вина відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу, ні причинного звязку між їх діями щодо користування автомобілем та завданням пошкоджень транспортному засобу в ході розгляду справи встановлено не було. Крім того, як зазначалось вище, позивач не довів суду своє право на звернення до суду з вимогами про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна, оскільки не надав доказів, що автомобіль БМВ 520 є його власністю або перебуває в оперативному управлінні. Окрім того, відповідач просив суд про застосування строку позовної давності, а позивач просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними. Дорожньо-транспортна пригода сталася 29.12.2006 року, до суду позивач звернувся в липні 2012 року зі значним пропуском строку позовної давності, встановленим ст. ст. 257, 261 ЦК. Згідно зі ст. ст. 256 , 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватись лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення чи оспорювання іншою особою. Оскільки позивачем не доведено порушення права, то у задоволенні його позову слід відмовити за необґрунтованістю, а не у зв'язку із спливом позовної давності. На підставі ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судових витрат у справі, в звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів наданих сторонами у справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог і вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою - відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed