Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій просить постановити рішенням, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], вселити її у цю спірну квартиру та зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою по названій адресі в [ADDRESS], а також придбаним спільним майном і її особистими речами покликаючись на те, що 21 червня 1984 року, вона одружилася з відповідачем по справі і від спільного подружнього життя у них народилася дочка - [PERSON], [INFO], яка вже одружена і на даний час є вагітною. За час подружнього життя, згідно договору купівлі-продажу від 17 грудня 1993 року, вона з відповідачем придбала однокімнатну квартиру, яка розташована в [ADDRESS]. У спірній квартирі є зареєстрованими дочка та відповідач, який не дає їй можливості проживати у придбаній ними квартирі [ADDRESS], користуватися квартирою та придбаним майном, а також її особистими речами. Відповідач [PERSON], після чергового конфлікту, відмовився надати їй дозвіл на проживання у спірній квартирі і вона змушена проживати з сім"єю сина і дочкою у квартирі [ADDRESS], де є зареєстрованою, не маючи можливості проживати у придбаному житлі, так як відповідач чинить їй всякі перешкоди, в зв"язку з чим вона змушена була звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала свої позовні вимоги, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задоволити в повному об"ємі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та суду пояснив, що одружившись з позивачем, за час подружнього життя, вони, разом придбали однокімнатну квартиру в [ADDRESS] і в цьому спірному житлі є зареєстрованими він та дочка - [PERSON] З самого початку подружнього життя, між ними почали виникати конфлікти та сварки із-за безпідставних ревнощів позивача і все це привело до того, що починаючи з грудня 2007 року, вони проживають окремо. На протязі останніх чотирьох років, позивач свою чергову появу у спірній квартирі супроводжувала скандалами та погрозами і все це привело до розірванням шлюбу між ним та позивачем. Позивач має приватизоване окреме житло, у спірній квартирі вона ніколи не проживала, він особисто сплачує всі комунальні послуги, тривалий час вони вже проживають окремо і він не заперечує про визнання за позивачем [PERSON] частки спірної квартири, як і не має жодних заперечень, щоб вона документально оформляла за собою таке право. Але переконливо просить в задоволенні позову про вселення позивача [PERSON] в житлове приміщенням в [ADDRESS] відмовити, оскільки спільне проживання з позивачем є практично неможливим і може привести до небажаних наслідків. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу, громадянин [PERSON], [INFO], який народився в місті Докучаєвськ Волновахського району Донецької області і громадянка [PERSON], [INFO], яка народилася в селі Коти Яворівського району Львівської області, уклали шлюб 21 червня 1984 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу у відділі ЗАГСу Яворівського району Львівської області зроблено запис за №39. Згідно договору купівлі-продажу від 17 грудня 1993 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру під номером 2 в будинку під номером [ADDRESS]. Квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 36,6 кв.м. Як встановлено в судовому засіданні в [ADDRESS] є зареєстрованими: [PERSON] та [PERSON]. Згідно рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 січня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірвано. Акт комісії від 02 лютого 2012 року підтверджує факт не проживання позивача [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інакше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS] і цей факт визнає і сам відповідач [PERSON], а тому відповідача слід зобов"язати не чинити перешкод [PERSON] користуватися квартирою [ADDRESS] при оформленні нею права власності на частину цього спірного житла. Згідно статті 161 ЖК України, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім"ї, які проживають з наймачем. Оскільки шлюб між сторонами в даний час вже розірвано і вони є між собою чужими людьми, їх спільне проживання у спірній однокімнатній квартирі є неможливим, взаємовідносини між ними є вкрай напруженими і неприязненими, позивач [PERSON] має для проживання інше приватизоване житло, а тому суд не находить підстав для вселення позивача у квартиру [ADDRESS].

Outcome: partial