Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Придніпровська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання сплатити внески, про визнання контракту таким, що укладений на невизначений термін. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 21.06.1993 року він перебував з відповідачем у трудових відносинах: з 21.06.1993 року по 30.03.2003 року працював контролером-ревізором пасажирських поїздів, з 01.04.2003 року по 16.03.2010 року - на інших роботах, та з 17.03.2010 року по 19.01.2011 року контролером-ревізором пасажирських поїздів (у приміському сполученні). Наказом №НОК-29/ОС від 19.01.2011 року він був звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 05.03.2012 року його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з прогулом визнано незаконним та скасовано наказ №НОК-29/ОС від 19.01.2011 року про звільнення. Оскільки у судовому порядку позивач не оскаржував строк дії контракту №46 від 17.03.1010 року, судом визнано звільненим його з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» за п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту №46. У трудову книжку 12.04.2012 р. були внесені відповідні записи про звільнення. Ст.235 КЗпП України передбачено, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Законодавець не вказав жодних виключень з цих норм. П.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає стягнення середнього заробітку за період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Позивач зазначає, що відповідач безпідставно звільнив його з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України та вказав цю компрометуючу статтю КЗпП у трудовій книжці, у зв'язку з чим такий запис перешкоджав його працевлаштуванню. Він неодноразово звертався до різних роботодавців з метою отримати будь-яку роботу, однак переважна кількість роботодавців усно відмовляла йому у прийнятті на роботу посилаючись на негативну статтю звільнення, а декілька роботодавців надали письмові відмови у прийняті на роботу. Окрім цього, п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року зазначає, що контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно із законодавством України. Позивач зазначає, що в даному випадку строковість контракту погіршувала його становище, як працівника, він двічі приймався відповідачем на цю ж саму посаду, як штатний працівник, і ще тричі за контрактом. Як вбачається з наказу №101 від 28.02.2011 року, за дозволом начальника залізниці №Н-18/1410 від 15.02.2011 року введено до штатного розпису посади контролерів-ревізорів пасажирських поїздів, що свідчить про встановлення трудових відносин з позивачем на невизначений строк. Відповідно до змісту ч.2 ст.23 та ч.2 ст.39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою ст.23, тобто строкових трудових договорів, укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Як вважає позивач, вказане свідчить, що він міг працювати у штаті за безстроковим контрактом, до того ж він не просив прийняти його на роботу на умовах контракту, що підтверджується заявою. В наказі про прийняття на роботу також точно не зазначена дата закінчення строку дії контракту. Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Таким чином, позивач просив суд визнати контракт №46 укладений між сторонами 17 березня 2010 року таким, що укладений на невизначений строк. Окрім цього, відповідно до ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Незважаючи на це, трудову книжку із записом про звільнення 17.03.2011 року за п.2 ст.36 КЗпП позивач отримав лише 12 квітня 2012 року. В період з дати звільнення за п.2 ст.36 до дати внесення цього запису до трудової книжки та видачі, позивач не сплачував єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування. Оскільки запис до трудової книжки позивача про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України зроблений тільки 12.04.2012 року, тому він був позбавлений можливості отримувати передбачену законом допомогу по безробіттю при звільненні за вказаною статтею. Таким чином позивач окрім вказаних вимог просив суд зобов'язати позивача сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період затримки видачі трудової книжки. У судовому засіданні позивач позов підтримав частково та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Заявлені вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки з відповідним записом просив не розглядати через їх безпідставність. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували та зазначили, що позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Дійсно 17.03.2010 року між сторонами було укладено контракт №46, за яким [PERSON] працював з 17.03.2010 року до 19.01.2011 року. В позовній заяві позивач просить суд визнати вказаний контракт таким, що укладений на невизначений строк, в той же час визнаючи правомірність та законність його укладання з контролером-ревізором пасажирських поїздів (у приміському сполученні). Окрім того, [PERSON] взагалі не оскаржуються положення контракту, які нібито погіршують його стан (строковість контракту). Міністерство праці і соціальної політики України у своєму листі від 06.05.2000 № 2-4/66 визначає сферу застосування контракту. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про залізничний транспорт» працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору та до яких належить також і посада контролера-ревізора пасажирських поїздів (технічні службовці), затверджується Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 року. Окрім того, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2011 року встановлений факт строковості контракту №46 від 17.03.2010 року. На думку представника відповідача, згідно з вимогами контракту №46 від 17.03.2010 року, який було укладено у чіткій відповідності до норм трудового законодавства, трудові відносини між [PERSON] та ДП «Придніпровська залізниця» не можуть вважатися безстроковими. Таким чином, укладання вказаного контракту №46 від 17.03.2010 року з контролером-ревізором пасажирських поїздів [PERSON] на строк, що вказаний у п. 7.1 (до 16.03.2011 року) повністю відповідає нормам чинного законодавства, не порушуючи прав та законних інтересів позивача, а позовні вимоги про визнання вказаного контракту таким, що укладений на невизначений строк, на думку відповідача, є безпідставними. В частині позову стосовно виплати середнього заробітку за період, коли з вини власника неправильне формулювання перешкоджало працевлаштуванню позивача з 17.02.2011 року по 12.04.2012 року, представник відповідача також заперечував, посилаючись на недоведеність позивачем реальних перешкод у працевлаштуванні та ненаданні з цього приводу доказів. Вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Придніпровська залізниця» з 21.06.1993 року. 17.03.2010 року між сторонами був укладений трудовий контракт №46 зі строком дії до 16.03.2011 року, про прийняття [PERSON] у відділ ревізій та контролю приміських поїздів служби контролю та внутрішнього аудиту ДП «Придніпровська залізниця» на посаду контролера-ревізора пасажирських поїздів (у приміському сполученні) Дніпропетровської ревізорської дільниці (а.с. 15-20). Наказом №НОК-29/ОС від 19.01.2011 року він був звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 05.03.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 05.03.2012 року (а.с.35-37), його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з прогулом визнано незаконним та скасовано наказ №НОК-29/ОС від 19.01.2011 року про звільнення. Також даним рішенням визнано [PERSON] звільненим з ДП «Придніпровська залізниця» за п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту №46 від 17.03.2010 року та зобов'язано відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. На виконання рішення суду 12.04.2012 року у трудову книжку були внесені відповідні записи про звільнення (а.с.5-8). Окрім цього судом стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу по 16.03.2011 року кінцевий термін дії контракту №46 від 17.03.2010 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово намагався працевлаштуватися, але йому було відмовлено (а.с. 9, 10, 11). Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача, будь-яку роботу запропонувати позивачу ДП «Придніпровська залізниця» не мала можливості, хоча він і був згоден на будь-яку посаду. Таким чином, позивач був змушений вживати заходів щодо працевлаштування з метою добутку засобів для проживання. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Суд вважає, що запис у трудовій книжці про звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) є компрометуючим відносно цієї особи. Хоча з наданих до суду доказів конкретно і не вбачається прямої відмови роботодавця прийняти позивача на роботу саме з цієї причини, однак, на думку суду, саме вказаний запис у трудовій книжці був основною перепоною для його працевлаштування. Позивач довів, що вживав усіх можливих заходів щодо працевлаштування, просив відповідача надати йому будь-яку роботу, що визнано представник відповідача, а також звертався до інших організацій із заявами, але працевлаштуватися з таким записом у трудовій книжці так і не зміг. Відповідно до ст.235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. П.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає стягнення середнього заробітку за період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Враховуючи викладене, суд вважає стягнути з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за період з 17.03.2011 року по 12.04.2012 року (день внесення належного запису в трудову книжку) в сумі 28 498 гривень 20 копійок, згідно з довідками про середньомісячну та середньоденну заробітну плату, надану відповідачем (а.с.48, 49). Що стосується позовних вимог про визнання контракту укладеним на невизначений термін, то в цій частині позову суд вважає відмовити, оскільки тлумачення позивачем нормативних актів, за якими трудовий контракт не може бути укладено з контролером-ревізором пасажирських поїздів (у приміському сполученні), є помилковими. Згідно з ч.3 ст.21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Так, п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №170 від 19.03.1994 року «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» передбачено, що контрактна форма трудового договору застосовується до працівників при прийнятті на роботу лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ст.15 Закону України «Про залізничний транспорт» працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Згідно з Переліком категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 року, контролери-ревізори пасажирських поїздів відносяться до категорії працівників, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору. Жодною нормою законодавства чи нормативним документом розподілу поняття контролер-ревізор пасажирських поїздів «у приміському сполученні» та «міжміському сполученні», не визначено, тому помилковим також є посилання позивача на те, що згідно з вказаним Переліком контракт може бути укладено тільки з контролером-ревізором пасажирських поїздів у міжміському сполученні, а він був прийнятий на роботу контролером-ревізором пасажирських поїздів у приміському сполученні, тому вважається таким, що прийнятий на безстроковий термін і з ним контракт не може бути укладений. Окрім цього, п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 року зазначає, що контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП). Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно із законодавством працюють за контрактом. Таким чином, укладання вказаного контракту №46 від 17.03.2010 року з контролером-ревізором пасажирських поїздів [PERSON] на строк, що вказаний у п. 7.1 (до 16.03.2011 року) повністю відповідає нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги про визнання вказаного контракту таким, що укладений на невизначений строк, не підлягають задоволенню. В позовних вимогах щодо зобов'язання позивача сплатити єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період затримки видачі трудової книжки суд також вважає відмовити, оскільки вони є безпідставними, не доведеними та заявлені передчасно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» підлягає стягненню 284 гривні 98 копійок судового збору на користь держави.

Outcome: partial