Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-26 00:00:00

11 березня 2011 року позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «Українські лінії», треті особи - ЗАТ «Народна фінансово- страхова компанія «Добробут», генеральний директор ТОВ «Українські лінії» [PERSON] про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, виплати про настання нещасного випадку, витрат на придбання ліків та медобстеження, стягнення моральної шкоди. Відповідно ухвали суду від 11 липня 2011 року позовні вимоги за позовом про стягнення виплати про настання нещасного випадку за кордоном за умов договору зі СК «Добробут» № 061 524 827 згідно програми «А» на суму 170 810 грн., витрат на придбання ліків та медобстеження в сумі 2 062 грн. 00 коп., стягнення моральної шкоди в сумі 40 000 грн. 00 коп. були виділені в самостійне провадження. В ході розгляду справи позивач неодноразово уточнювала та збільшувала позовні вимоги. Згідно останньої поданої заяви про уточнення позовних вимог позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «Українські лінії», третя особа - [PERSON] про визнання незаконним звільнення з роботи з посади провідника автобусу ТОВ «Українські лінії» з ініціативи власника на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу № 502/к від 05 жовтня 2010 року про звільнення позивача за прогул без поважних причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, визнання незаконним запису у трудовій книжці, стягнення коштів згідно листків непрацездатності в сумі 5 274 грн. 63 коп. та коштів за вимушені прогули в розмірі 15 692 грн. 82 коп., моральної шкодив сумі 40 000 грн. 00 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що, починаючи з 15.08.2005 року вона працювала на посаді провідника одного із підрозділів ТОВ «Українські лінії», сумлінно виконувала свої обов'язки провідника,отримувала заробітну плату до того моменту, коли з нею стався нещасний випадок на виробництві. Згідно із наказом позивач була направлена у відрядження до м. Таллінна Естонія з метою обслуговування пасажирів автобуса у рейсі по маршруту Київ - Таллінн - Київ. 19 лютого 2010 року на 522 кілометрі автодороги Санкт-Петербург - Київ - Одеса в м.Невель Псковської області Російської Федерації, автобус потрапив в дорожньо- транспортну пригоду, внаслідок якої позивач отримала тілесні ушкодження і була доставлена у Невельську центральну районну лікарню Псковської області Російської Федерації де їй була надана перша медична допомога. Як стверджує позивач, в тяжкому стані, попутним рейсовим автобусним маршрутом ТОВ «Українські лінії» без нагляду медперсоналу, без спеціалізованого медичного, обладнання в ніч з 20 на 21 лютого 2010 року вона була доставлена на територію України до населеного пункту прикордонної зони Білорусії та України [PERSON]. За свої кошти орендувала приватний мікроавтобус та з допомогою друзів була доставлена до Київської обласної клінічної лікарні торакольно-пульмонологічного. центру. За власні кошти проходила курс лікування. В даному медичному закладі знаходилась в період з 21.02.2010 року по 15.03.2010 року. Як пояснює позивач в тексті заяви, згідно заключения JIKK їй була, протипоказана праця з довготривалим перебуванням на ногах та у вимушеному положенні тіла, терміном на два місяці. Згідно лікарняного листка непрацездатності позивачу було; призначено приступити, до роботи 07 серпня 2010 року. Оскільки вказаний день припадав на вихідний день суботу, позивач зявилась до офісу підприємства 09 серпня 2011 року. В цей же день [PERSON] подала заяву з проханням про переведення її на легку працю, у прийнятті якої роботодавцем було відмовлено з причини перебування у відрядженні генерального директора та відсутності на підприємстві книги реєстрації вхідної документації, натомість запропоновано залишити заяву помічнику генерального директора без реєстрації, на що позивач відповіла відмовою, боячись, що її заява та оригінали листків непрацездатності, а також висновок JIKK, зникнуть. Тому 09 серпня 2011 року, позивач скориставшись послугами поштового зв'язку відправила пояснювальну записку, заяву про надання їй відпустки, оригінали листків непрацездатності та заключения ЛКК на адресу підприємства рекомендованим відправленням з описом вкладення. 12 серпня 2010 рок знову прийшла на підприємство, але за відсутності генерального директора [PERSON] її питання вирішено не було. Лише 16 серпня 2010 року в усній формі генеральний директор [PERSON] відмовила позивачу у проханні щодо легкої праці та наданні відпустки та повідомила, що їй терміново потрібно стати до роботи та у повний робочий час виконувати обов'язки провідника у довготривалому автобусному маршруті. 24 вересня 2010 року написала заяву (відіслала її поштовим відправленням) та просила надати щорічну оплачувану відпуску, Останній раз позивач зверталась до відповідача із черговою заявою про те щоб їй надали щорічну відпустку 05 жовтня 2010 року, на що їй було відмовлено. Позивач зазначає, що в період розвитку всіх цих подій, а саме в період з 18 серпня 2010 року по 04 вересня 2010 року вона знаходилась на лікуванні. На початку жовтня 2010 року, телеграмою вона була викликана до головного офісу, де їй було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення за прогул з 05 жовтня 2010 року, але вона відмовилась. Як стверджує позивач, оскільки відповідачем були порушені її права та законні інтереси, вона змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 18 травня 2012 року позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити, пояснила, що підприємство було вимушене вдатись до звільнення позивача в звязку з тим, що остання була відсутня на роботі без поважних причин ЗО днів протягом двох місяців, пояснень та документів поважності причин її відсутності не надала. В судове засідання 27 червня 2012 року представник відповідача не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Третя особа - [PERSON] в судовому 18 травня 2012 року позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити, в судове засідання 27 червня 2012 року не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Допитана в судовому засіданні 02 квітня 2012 року свідок на стороні позивача [PERSON] суду пояснила, що вона допомагала позивачу після ДТП переїхати з Невельської центральної районної лікарні Псковської області до Київської обласної клінічної лікарні. Приїжджала 09 серпня 2010 року з позивачем до офісу підприємства з метою подати заяву про надання легкої праці, але в отриманні якої помічником генерального директора [PERSON] було відмовлено, засвідчила, що на той період [PERSON] не могла вільно ходити звязку з болем в ногах. Допитана в судовому засіданні 18 травня 2012 року свідок на стороні відповідача [PERSON] ( яка працювала старшим провідником) суду пояснила, що в серпні 2010 року відповідно розпорядження генерального директора, в звязку з закриттям лікарняного листа [PERSON] [PERSON] ставила в рейс позивача відповідно графіку, проте остання не зявлялась на роботу, тому її замінювали інші провідники, засвідчила те, що 05 жовтня 2010 року позивач в кінці робочого дня зявилась до офісу підприємства де генеральним директором в присутності працівників [PERSON] було запропоновано надати пояснення невиходу на роботу протягом тривалого часу, але вона відмовилась, ознайомилась з наказом про звільнення за прогул, але відмовилась отримати наказ, про що працівниками підприємства був складений відповідний акт. Допитана в судовому засіданні 18 травня 2012 року свідок на стороні відповідача [PERSON]Г.( бухгалтер підприємства) суду підтвердила пояснення щодо відмови позивача 05 жовтня 2010 року в офісі підприємства отримати наказ про звільнення, розрахунок та трудову книжку. Суд вислухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, третьої особи, свідків, повно і всебічно зясувавши обставини в справі, обєктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено що, позивач починаючи з 15 серпня 2005 року працювала на посаді провідника в ТОВ «Українські лінії». Згідно із наказом №75 від 17.02.2010 року [PERSON] була направлена у відрядження до м. Таллінна Естонія з метою обслуговування пасажирів автобуса у рейсі по маршруту Київ - Таллінн - Київ. 19 лютого 2010 року на 522 кілометрі автодороги Санкт-Петербург - Київ - Одеса в м.Невель Псковської області Російської Федерації, автобус потрапив в дорожньо- транспортну пригоду, внаслідок якої позивач отримала тілесні ушкодження і була доставлена у Невельську центральну районну лікарню Псковської області Російської Федерації, де їй була надана перша медична допомога. Пізніше позивач була доставлена до Київської обласної клінічної лікарні торакольно-пульмонологічного центру, де проходила курс лікування в період з 21 лютого 2010 року по 15 березня 2010 року. Як встановлено судом після виписки з лікарні позивач проходила амбулаторне лікування, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого та лікарняними листами в матеріалах справи. Відповідно листа непрацездатності № 234163 позивач повинна була стати до роботи 07 серпня 2010 року, що нею зроблено не було. Оскільки 07 серпня припадав на вихідний день тижня суботу в перший робочий день тижня, понеділок, [PERSON] зявилась до офісу підприємства із заявою про надання легкої праці, що підтверджено поясненнями свідка [PERSON] та не заперечувалось представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Але в звязку з відмовою зі сторони помічника генерального директора [PERSON] належним чином оформити прийняття заяви про надання легкої праці та перебуванням директора [PERSON] у відрядженні, позивач вищевказану заяву, оригінали листків непрацездатності та заключения ЛКК відправила на адресу підприємства поштовим рекомендованим відправленням з описом вкладення. Згодом позивачем була направлена поштовим відправленням на адресу підприємства заява про надання щорічної відпустки, на яку вона отримала усну відмову. Як вбачається з матеріалів справи з 18 серпня 2010 року по 02 вересня 2010 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, а в період з 03 вересня по 24 вересня 2010 року лікувалась амбулаторно, що підтверджується листами непрацездатності №235765 та № 328257. В період з 25 серпня 2010 року по день звільнення 05 жовтня 2010 року позивача ставили в графік відряджень провідників, що підтверджується графіками відряджень в матеріалах справи, але позивач не виходила на роботу в цей період. Судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталась до керівництва підприємства з проханням надати легку працю, обґрунтовуючи це наданим їй висновком JIKK від 06 серпня 2010 року за № 4, відповідно якого позивачу протипоказана праця з довготривалим перебуванням на ногах та у вимушеному положенні тіла терміном 2 місяці. 05 жовтня 2010 року генеральним директором ТОВ «Українські лінії» видано наказ про звільнення з роботи [PERSON] за прогул без поважних причин відповідно п.4 ст. 40 КЗпП України. Цього ж дня в офісі підприємства позивачу було запропоновано ознайомитись з наказом про звільнення, отримати трудову книжку, розрахунок та копію наказу. Позивач [PERSON] в присутності працівників підприємства ставити підпис про ознайомлення на наказі та отримати його копію, трудову книжку та розрахунок відмовилась, про що був складений відповідний акт ( а,с.57). Відповідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В даному випадку судом достовірно встановлена та обставина, що позивачу стало відомо про її звільнення в день звільнення 05 жовтня 2010 року, але до суду [PERSON] з даним позовом звернулась лише 11 березня 2011 року. В судовому засіданні 28 грудня 2011 року позивач подала заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, яку обгрунтовує тим, що строк звернення пропущено з поважних причин, в звязку з тим, що декілька разів вона зверталась до суду, але постійно виникали труднощі у відкритті провадження, а також через ту обставину, що вона постійно хворіє. Відповідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно ч.4 Постанови ПВСУ за № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку відсутності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом, оскільки ні [PERSON], ні її представником не надано до суду доказів перебування справи за позовом [PERSON] в провадженні Броварського міськрайонного суду чи доказів подання до суду такого позову та повернення його позивачу з незалежних від неї причин. Крім того судом досліджено медичну карту амбулаторного хворого [PERSON] з якої не вбачається, що остання, починаючи з 06 жовтня 2010 року по 11 березня 2011 року постійно перебувала на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні, що унеможливлювало її звернення до суду з даним позовом в межах строків, встановлених ст. 233 КЗпП України. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення позивача за прогул, поновлення на роботі, визнання незаконним запису у трудовій книжці належить відмовити в звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами. Згідно 4.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні достовірно встановлена та обставина, що виплата грошових коштів за листами непрацездатності серії АБР-№ 920324 від 15 березня 2010 року, серії АВЕ № 435229 від 25 березня 2010 року, серії АВЕ № 010259 від20 квітня 2010 року, серія АВЕ № 011542 від 22 квітня 2010 року, серії АВЕ №270752 від 18 червня 2010 року, серії АВЕ № 234163 від 24 липня 2010 року, серії АВЕ № 360328 від 01 вересня 2010 року, серії АВЕ №235765 від 03 вересня 2010 року, серії АВЕ №328257 від 14 вересня 2010 року відповідачем проведена не була, на даний час кошти депоновані підприємством. Виплати по листам непрацездатності проводяться відповідно постанови Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 p. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача при відповідній мінімальній заробітній платі в зазначений період, сума, яка підлягає виплаті позивачу за листами непрацездатності становить 5 274 грн. 63 коп. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В частині позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 40 000 грн. 00 коп. суд приходить до наступних висновків. Оскільки обґрунтування позивача в частині завдання їй моральної шкоди неправомірним діями відповідача зводяться до того, що підприємство своєчасно не повідомило про настання нещасного випадку на виробництві Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Шевченківського району м. Києва, чим завдало позивачу моральної та матеріальної шкоди, так як вона витратила багато здоров'я, часу та коштів на те, щоб встановити істину і щоб належним чином оформити документи по вищевказаному нещасному випадку включаючи АКТ по формі Н-1 і таке інше, суд враховує те, що позовні вимоги в частині стягнення виплати про настання нещасного випадку за кордоном не були предметом розгляду даної справи ( так як були виділені в самостійне провадження), а позовну вимогу в частині моральної шкоди позивач не обґрунтовує , тим що їй завдана моральна шкода, яка полягає в необхідності займатись питаннями поновлення на роботі в звязку з незаконним звільненням та повернення невиплачених грошових коштів за листами непрацездатності , з огляду на це суд не вбачає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. Відповідно ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи належать зокрема витрати на правову допомогу. Представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 8 032 грн. 00 коп. Вказана сума розрахована відповідно Постанови КМУ «Про граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року № 590, тому суд приходить висновку щодо її стягнення з відповідача на користь позивача. Згідно ч.І ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони, понесені нею судові витрати. З огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору, а також витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді, що підлягали сплаті на момент подання позову, суд приходить до висновку стягнути їх з відповідача на користь держави.

Outcome: partial