Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-04 00:00:00

До Рівненського міського суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи на стороні позивача виконавчий комітет Рівненської міської ради, комунальне підприємство « Рівненське міське бюро технічної інвентаризації про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] 1.1. вказує, що при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Рівненської міської ради та КП РМ БТІ про скасування розпорядження міського голови та визнання недійсним свідоцтва про право власності ( № 2-14504\\10), яка перебувала на розгляді у Рівненському міському суді ( суддя Рогозін С.В.) їй стало відомо про факт укладання договору дарування 43\\100 частин будинку по вул. Дворецькій, 76 в місті Рівне між [PERSON] та [PERSON], який мав місце 03.01.1996 року. Зазначає, що вказаний договір дарування порушує її права та підлягає визнанню недійсним, посилаючись на те, що [PERSON] отримав в подарунок від [PERSON] неіснуючу частку будинку, оскільки в 1990 році в компенсацію за його частку будинку [PERSON] та його матері були надані Рівненським міськвиконкомом дві однокімнатні квартири. Отримавши в компенсацію за свою частку будинку дві квартири [PERSON] втратив право власності на частку будинку, яка була знесена. Просить суд, позовні вимоги задоволити та визнати недійсним договір дарування 43\\100 частин будинку по вул. Дворецька, 76 в місті Рівне укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 січня 1996 року. В судовому засіданні представники [PERSON] [PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю. Додатково суду пояснили, що домоволодіння за адресою Дворецька, 76 у місті Рівне складалось з двох частин 57\\100 частини належали на праві власності [PERSON] ( квартира № 2), а 43\\100 частини вказаного домоволодіння ( квартира № 1) належали [PERSON] Оскільки вказане домоволодіння підлягало зносу, у зв»язку з його аварійністю та капітальним ремонтом самої вулиці, то відповідно мешканці [PERSON] та [PERSON] підлягали відселенню із наданням їм нового помешкання. Приблизно в 1992 році сім»ї [PERSON] було надано дві квартири в місті Рівне по вул. Коновальця, 12 взамін його частини житлового будинку, що підлягало зносу. Проте, [PERSON] відселено не було і їй не було надано квартири для переселення у зв»язку із припиненням робіт по капітальному ремонту вулиці Дворецької у місті Рівне. Оскільки сім»ї Абромичів було надано дві квартири, голова управи Рівненської міської ради своїм розпорядженням за № 650-р від 22.06.1993 року зобов»язав [PERSON], власницю 57\\100 частини домоволодіння по вул. Дворецька, 76 у місті Рівне власними силами знести частину домоволодіння, що належить до квартири № 1( тобто 43\\100 частини). Після смерті [PERSON], [PERSON] як спадкоємець за заповітом, розпорядженням міського голови № 283-р від 16 лютого 2001 року оформила за собою право власності на частину домоволодіння, яка належала [PERSON] і нею було оформлено в цілому право власності на житловий будинок № 76 по вул. Дворецькій в місті Рівне. Зазначають, що відповідачі оформили договір дарування, а в подальшому право власності на частину домоволодіння, яке перестало існувати ще на початку 1990 років. Просять суд, позовні вимоги задоволити та визнати недійсним договір дарування 43\\100 частин будинку по вул. Дворецька, 76 в місті Рівне укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 січня 1996 року. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, суду пояснили, що на момент укладення договору дарування, а саме станом на 03.01.1996 року такого співвласника будинковолодіння № 76 по вул. Дворецька в місті Рівне як [PERSON] не було. Зазначили, що позивачем не доведено, яким чином, договір дарування укладений між ним та [PERSON] порушує її права. Просили суд врахувати, що [PERSON] пропущено строк звернення до суду. Просять суд, у задоволенні позовних вимог відмовити у зв»язку з їх безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, оскільки позивач, жодним чином не обґрунтував заявлену вимогу щодо визнання правочину укладеного між [PERSON] та [PERSON] 03.01.1996 року недійсним. Так, [PERSON] набула право власності на 57\\100 будинковолодіння по вул. Дворецькій, 76 в місті Рівне лише 21 серпня 1998 року, а тому у неї відсутні підстави для звернення до суду. Зазначив, що будинковолодіння по вул. Дворецькій, 76 в місті Рівне складалось з двох частин 57\\100, що належить [PERSON] та 43\\100, що належать [PERSON], однак даний будинок не мав статусу двоквартирного житлового будинку і поділу на дві квартири також не було, тобто частки 57\\100 та 43\\100 є умовними без виділу у натурі. Вважає, що не відповідає дійсності і те, що ніби то знесена частина будинку, яка належить [PERSON], оскільки частку знести фізично неможливо. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» в судовому засіданні пояснив, що даний договір дарування не міг бути укладений, оскільки частки, яка була подарована, на момент вчинення правочину не існувало, так як вона була знесена. Представник виконавчого комітету Рівненської міської ради в судовому засіданні пояснила, що домоволодіння за адресою Дворецька, 76 у місті Рівне складалось з двох частин 57\\100 частини належали на праві власності [PERSON] ( квартира № 2), а 43\\100 частини вказаного домоволодіння ( квартира № 1) належали [PERSON] Оскільки вказане домоволодіння підлягало зносу у зв»язку з його аварійністю та капітальним ремонтом самої вулиці, то відповідно мешканці [PERSON] та [PERSON] підлягали відселенню із наданням їм нового помешкання. В 1992 році сім»ї [PERSON] було надано дві квартири в місті Рівне по вул. Коновальця, 12 взамін його частини житлового будинку, що підлягало зносу. Проте, [PERSON] відселено не було і їй не було надано квартири для переселення. Голова управи Рівненської міської ради своїм розпорядженням за № 650-р від 22.06.1993 року зобов»язав [PERSON], власницю 57\\100 частини домоволодіння по вул. Дворецька, 76 у місті Рівне власними силами знести частину домоволодіння, що належить до квартири № 1( тобто 43\\100 частини). Вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою Дворецька, 76 у місті Рівне був розділений на 2 частини (квартири) - 57/100 частин (квартира № 2) належали на праві власності [PERSON], спадкоємицею якої є [PERSON]І,, а 43/100 частин, а саме квартира № 1, яка складалася з двох кімнат жилою площею 13,7 м2 та 20 м2, кухні, площею 9,1 м2, коридору, площею 2,6 м2, належала [PERSON] та його матері [PERSON], що підтверджується витягом з розпорядження голови управи Рівненської міської ради народних депутатів від 22 червня 1993 року № 650-р ( а.с. 6), актом обстеження ЖЕК №3 від 15 вересня 1993 року (а.с.35), довідкою ЖЕК № 3 від 02 жовтня 1996 року ( а.с. 36), технічним паспортом на житловий будинок по вул. Димитрова ( на даний час Дворецька), 76 від 18.02.1982 року ( а.с.52-54) Таким чином, в судовому засіданні письмовими доказами спростовано посилання представника відповідача [PERSON], що будинок № 76 по вул. Дворецькій, в місті Рівне ніколи не був поділений на квартири. Оскільки вказаний житловий будинок підлягав зносу у зв'язку із його аварійністю та капітальним ремонтом вулиці, то [PERSON], [PERSON] та його мати [PERSON] підлягали відселенню із наданням їм нового помешкання. Рішенням виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів № 400 від 10 жовтня 1990 року ( п. 53) задоволено прохання [PERSON], виділено на неї і її сина [PERSON] дві однокімнатні квартири, в зв'язку зі зносом їхнього будинку № 76 по вул. Димитрова ( на даний час Дворецька), кв. 1 (а.с. 100-105). Згідно оглянутих в судовому засіданні корінців ордерів на житлове приміщення № 1552, №1553 від 19 лютого 1991 року (а.с. 60,61) [PERSON] та [PERSON] було видано ордера на право зайняття квартир за адресою вул. Юр'єва, дім №12, квартири №111 та № 47, які останні мали право в подальшому приватизувати, і куди вони вселились, добровільно виселившись із займаної ними квартири [ADDRESS]. Розпорядженням міської управи №1216-р від 12 жовтня 1992 року відмінено раніше прийняте рішення відносно відселення сім'ї [PERSON] в зв'язку з будівництвом дороги (а.с.27), і [PERSON] залишилась проживати у [INFO]. Розпорядженням голови управи Рівненської міської ради народних депутатів № 650-р від 22 червня 1993 року (а.с. 33) дозволено [PERSON], що мешкала в [ADDRESS] власними силами знести частину будинку, що належить до кв.1 (кімнати жилою площею 13,7 м2 та 20 м2), кухню №1 площею 9,1 м2 та коридор площею 2,8 м2 закріпити за кв.2, що нею і було зроблено у 1993 році. Те, що вищевказана частина будинку знесена у 1993 році підтверджується актом обстеження ЖЕК №3 від 15 вересня 1993 року (а.с.35), довідкою ДКП "ЖЕК №3" від 02 жовтня 1996 року (а.с.36), технічним паспортом, виконаним 15 листопада 1993 року КП РМБТІ, відповідно до якого житлова площа будинку складає 28,6 м2 (а.с. 7), а до цього складала 55 м2. Відповідно до змісту ст. 142 ЦКУРСР та ст. 171ЖКУРСР, які регулюють спірні правовідносини, в разі зносу житлового будинку, належного громадянину на праві особистої власності, у зв'язку з вилученням земельної ділянки для державних або суспільних потреб власник, крім забезпечення його жилим приміщенням, отримує компенсацію відповідно до діючого законодавства. Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що припинення права власності на належний власникові житловий будинок відбувається внаслідок зносу цього будинку. Таким чином, оскільки частина будинку, яка складала квартиру №1, а саме дві жилі кімнати площею 13,7 м2 та 20 м2 знесені, кухня №1 площею 9,1 м2 та коридор площею 2,8 м закріплено за кв.2, в зв'язку з капітальним ремонтом вулиці, а [PERSON] та його матері [PERSON] надані дві квартири, суд приходить до висновку, що право власності [PERSON] і його матері [PERSON] на 43/100 жилого будинку № 76 по вул. Дворецькій в м. Рівне, припинилося внаслідок їх зносу. 03 січня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір дарування, за яким [PERSON] подарував [PERSON] належні йому 43/100 частини будинку, що знаходиться в м. Рівне по вул. Дворецькій, 76. Проте, як слідує з вищенаведеного, предметом вказаного договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] було нерухоме майно, яке не збереглося в натурі, а саме по собі збереження правовстановлюючих документів на нерухоме майно не свідчить про існування в натурі об'єкта нерухомості право на які вони засвідчують. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. [PERSON] таких обставин, право власності на 43/100 частини будинку, що знаходиться в м. Рівне по вул. Дворецькій, 76 [PERSON] набуто не було, оскільки йому майно дарителем передано не було, він вказаним майном не користувався, не утримував його, в будинку не жив, комунальні послуги не оплачував. Відповідно до заключення Рівненського міського бюро технічної інвентаризації про можливість оформлення права власності на домобудівлю № 76 по вул. Дворецькій в м. Рівне на [PERSON] (а.с. 10) в зв'язку з знесенням частини будинку, 57/100 частини будинку належних [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 1997 року, вирішено рахувати як цілий будинок. Доводи представника відповідача [PERSON], про те, що КП « РМБТІ» не мало право видавати [PERSON] свідоцтво про право власності від 20.02.2001 року на ціле будинковолодіння № 76 по вул.Дворецькій в місті Рівне на підставі розпорядження міського голови № 238-р від 16.02.2001 року на ім»я [PERSON] без відома [PERSON] суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області ( провадження № 22-ц1790\\551\\2012) від 05 квітня 2012 року у с праві за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Рівненської міської ради, комунального підприємства « Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] про скасування розпорядження міського голови та визнання недійсним свідоцтва про право власності, в судовому засіданні встановлено, що підставами для прийняття розпорядження міського голови № 283-р від 16 лютого 2001 року були документи, які свідчили про знесення частини будинку, і які давали підстави для визнання частини будинку, що залишилась, цілим будинком. Також вищезазначеним рішенням встановлено, що підстави для визнання недійсним вказаного розпорядження та виданого на його підставі свідоцтва про право власності від 20 лютого 2001 року на цілий житловий будинок №76 по вул. Дворецькій в м. Рівне, виданого на ім'я [PERSON], зареєстрованого КП "РМБТІ" за № 90-27570 від 20 лютого 2001 року відсутні. Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 05 квітня 2012 року за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Рівненської міської ради, комунального підприємства « Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] про скасування розпорядження міського голови та визнання недійсним свідоцтва про право власності станом на 05.06.2012 року набрало законної сили. Щодо посилань представників відповідача на ту обставину, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було надано квартири, судом не приймаються до уваги , оскільки будинковолодіння по вул. Дворецькій, 76 в місті Рівне належить [PERSON] на праві приватної власності і воно набувалось нею в порядку спадкування, а вказані особи жодного відношення до спірного будинковолодіння не мають. Відповідно до роз»яснень, які містяться в Узагальненні судової практики Верховного суду України від 24 листопада 2008 року « Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується на те, що при розгляді спорів про недійсність правочинів судам потрібно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення ( наприклад відсутня згода щодо всіх істот них умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати). Встановивши, що правочин є неукладеним, суд на цій підставі залишає позов про визнання правочину недійсним без задоволення. Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що предметом вказаного договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] було нерухоме майно, яке не збереглося в натурі, право власності на 43/100 частини будинку, що знаходиться в м. Рівне по вул. Дворецькій, 76 [PERSON] набуто не було, оскільки йому майно дарителем передано не було, а отже договір дарування від 03.01.1996 року не був укладений, а тому суд встановивши, що правочин є неукладеним, залишає позов [PERSON] про визнання правочину недійсним без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed