Jurisdiction: civil
Date: 2012-08-01 00:00:00

В червні 2012 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про визнання права власності на 1/3 спадкового майна спадкодавця [PERSON], посилаючись на те, що вона є його законною дружиною, а тому відноситься до спадкоємців першої черги та має право на спадкування за законом на 1/3 частки. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав та просить його задовольнити. Представник відповідача позво не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріал справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що [PERSON] помер 16 листопада 2006 року і до дня смерті перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON], яка відповідно до ст. 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги /а.с.4,6/. Встановлено, що 22 грудня 2010 року постановою державного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається з шістдесят однієї сотої частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель номер 34, по вул. Лісовій в смт. Городниця Новоград-Волинського району, оскільки наявні двоякі відомості про місце відкриття спадщини та відсутній факт прийняття спадщини [PERSON] /а.с.3/. Також встановлено, що на момент смерті [PERSON] проживав без реєстрації шлюбу з [PERSON] в смт. Городниця Новоград-Волинського району, від даного шлюбу народилась дитини [PERSON], [INFO], що стверджується рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 28 квітня 2007 року за №2-о-71/07 /а.с.18/. Згідно з положеннями чч. 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм фактичне подання особою в передбачений законом строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи постійне проживання спадкоємця зі спадкодавцем свідчить про прийняття нею спадщини. В порушення фундаментальних приписів процесуального закону, а саме ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивачка, не надала допустимих, змістовних та достовірних доказів які б свідчили, що вона у передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини або, що вона постійно проживала зі спадкодавцем чи хоча б вчинила будь-які активні дії, що свідчили б про наявність у неї фактичного волевиявлення, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною (підтриманні майна, що входить до складу спадщини, у належному стані, пред'явленні претензій до боржників спадкодавця, погашенні його боргів, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом). Твердження позивача, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] вона проживала разом з ним спростовуються вищезазначеним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суд. Отже, виходячи з установлених дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачка не довела факту порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів з боку відповідачів, а тому у позові слід відмовити повністю. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed