Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 20 липня 2012 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на гараж. В позові вказав, що 10 травня 2010 року придбав у відповідача [PERSON] належний їй гараж №3, розташований в м.Кодима по вул.Леніна, 102 Одеської області. На підтвердження цього у простій письмовій формі уклали угоду купівлі-продажу (розписку), домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити та здійснити його державну реєстрацію, як того вимагає закон. Однак, через постійне проживання відповідача за межами Кодимського району він позбавлений можливості належним чином оформити правочин та його нотаріально посвідчити, оскільки його запрошення прибути до нотаріальної контори відповідач ігнорує. З цих підстав, враховуючи погодження ними всіх істотних умов правочину, просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не зявився, надавши заяву про підтримання свого позову та розгляд справи без нього. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, у якій (заяві) позов визнала повністю. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав подані сторонами заяви про розгляд справи без їх участі підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши позов позивача, докази, що є у справі, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставою їх виникнення, поряд з іншими, є договори та інші правочини. Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт другий цієї ж статті встановлює, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 10 травня 2010 року позивач [PERSON] придбав у відповідача [PERSON] належний їй гараж №3, розташований в м.Кодима по вул.Леніна 102. На підтвердження вказаної угоди сторони у простій письмовій формі уклали угоду (розписку), домовившись у подальшому укласти письмовий договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчити. На виконання вказаного правочину позивач сплатив відповідачеві обумовлену вартість гаража в сумі 5000 грн., а та, у свою чергу, прийняла гроші та передала позивачеві гараж і документи на нього, які позивач також прийняв. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення угоди купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обовязки. Згідно зі ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Державна реєстрація прав на нерухоме майно відповідно до ст.210 ЦК проводиться згідно з законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.658 ЦК право продажу майна належить його власнику. Судом встановлено, що [PERSON] є власником спірного гаража, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 травня 2012 року, підстава набуття нею права власності на гараж договір купівлі-продажу від 07 травня 2005 року. Отже, на момент укладення вказаного правочину [PERSON] була власником гаража і мала право його відчужувати. Згідно зі ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, є необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони досягнуто згоди. Судом встановлено, що сторони правочину - продавець і покупець - досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного гаража, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, позивач передав продавцеві грошові кошти в сумі 5000 грн., що підтверджується письмовою розпискою, власноруч виданою продавцем, та прийняв майно у своє володіння, а продавець прийняла грошові кошти за вказаний гараж та передала його, а також правовстановлюючі документи на нього позивачеві, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ такої категорії суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають у момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору не має, а здійсненню нотаріального посвідчення та державної реєстрації перешкоджає неподолана обставина, яка не залежить від волі позивача, зокрема відсутність відповідача [PERSON] та її ухилення від нотаріального посвідчення правочину, внаслідок чого відсутня можливість нотаріального посвідчення правочину та його державної реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: approved