Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-29 00:00:00

20.07.2012 року позивач звернулась до суду з позовом та просила виселити [PERSON] з домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Свої вимоги мотивувала тим, що їй, [PERSON], на праві приватної спільної часткової власності належить частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У даному домоволодінні окрім позивача зареєстровано ще троє осіб [PERSON] (донька позивача), [PERSON] Самієвна (онука) та відповідач [PERSON]. Свої вимоги мотивувала тим, що Відповідач, систематично знущається над нею, ображає, принижує, застосовує рукоприкладство. Фізичними і психічними методами намагається вижити позивача з будинку, виражається нецензурною лайкою по відношеню до позивача та членів її сімї, погрожує розправою. Вважає, що його поведінка є небезпечною для оточуючих, а особливо для членій її сімї, які проживають у вищезазначеному домоволодінні. Також позивач посилається на те, що за фактами нанесення їй тілесних ушкоджень вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Однак, звернення до правоохоронних органів не справило на [PERSON] належного виховного та превентивного впливу, його поведінка залишається небезпечною для неї та членів її сімї. Позивач вважає, що подальше проживання з Відповідачем в одному помешконні є неможливим, оскільки загрожує здороівю та життю її та членів її сімї. У звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Позивач [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) Т.П. у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи його необгрунтованим. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з донькою позивачки він перебуває у фактичних шлюбних відносинах. З 2007 року вони проживали однією сімєю в найманій квартирі. Влітку 2010 року, після смерті матері позивачки, вони переїхали проживати в спірне домоволодіння. Також пояснив, що стосунки з позивачкою погіршились у звязку з тим, що остання познайомилась та почала проживати однією сімєю як чоловік та жінка з [PERSON], який спричиняє постійні сварки в родині. Представник третьої особи Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не зявився, про час дату та місце сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) Т.П. належить на праві спільної часткової власності 169/300 частин домоволодіння, доньці позивача - [PERSON] (колишнє прізвище Сарегіна) І.О. належить 19/150 частин домоволодіння, та сестрі позивача [PERSON] належить 31/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Китобійна буд. 5, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.03.2010 року (а.с. 26). Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 5410 від 23 квітня 1997 року вбачається, що 19/50 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] належать на правах приватної, спільної часткової власності [PERSON] (теперішнє прізвище [PERSON]) Т.П., [PERSON] та [PERSON] (теперішнє прізвище [PERSON]) І.О. в рівних частках (а.с. 4). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2001 року по цивільній справі № 2-238/2001 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя було визнано мирову угоду, відповідно до якої визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № 5410 від 23.04.1997 року (а.с. 52-53). Таким чином, 19/50 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] належать на правах приватної, спільної часткової власності [PERSON] (теперішнє прізвище [PERSON]) Т.П. 2/3 частини, [PERSON] (теперішнє прізвище [PERSON]) І.О. 1/3 частина. Відповідно до копії домової книги у домоволодінні, що знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) Т.П., донька позивача [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) І.О., внучка [PERSON] та відповідач [PERSON], який був зареєстрований у даній квартирі з 21.11.2011 року (а.с.56). Однак, як пояснили сторони у судовому засіданні, позивач разом з чоловіком [PERSON] мешкають в квартирі [ADDRESS], в той час як відповідач разом з донькою позивача [PERSON] мешкають в будинку №5 по зазначеній вулиці. При винесенні рішення суд бере до уваги, що доньці позивача - [PERSON] (колишнє прізвище Сарегіна) І.О. належить 19/150 частин домоволодіння№5 по вул. Китобійній у м. Одесі, де вона і проживає з відповідачем. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Ч.1 ст.57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень. Позивачем [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) Т.П., не надано суду доказів, що відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що відповідачем створюються умови, що унеможливлюють сумісне проживання в домоволодінні з ним позивачу. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Як вбачається з відмовного матеріалу № 5602, витребуваного з Київського РВ ОМУ ГУМС України в Одеській області, як позивачка з її чоловіком [PERSON], так і її донька [PERSON] звертались до правоохоронних органів з обоюдними заявами. Постановами від 26.06.2012року та від 31.07.2012 року в порушенні кримінальних справ за вказаними заявами було відмовлено. Як вбачається з відмовного матеріалу, [PERSON].П. зверталась до органів міліції 22.06.2012 року та 24.06.2012 року, що не дає суду приводу важати її звернення систематичними. Стаття 116 ЖК встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. На думку суду позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання ним цього житла не за призначенням, або такого систематичного порушенням відповідачем правил соціалістичного співжиття, яке б робило неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку. Не надано позивачем [PERSON] і доказів застосування до відповідача належних заходів попередження за вчинення перелічених вище правопорушень. За обоюдними заявами як матері так і доньки до органу внутрішніх справ виносилися постанови про відмову у порушенні кримінальних справ, при цьому протоколи про адміністративні правопорушення щодо відповідача також не складалися і до адміністративної відповідальності [PERSON] жодного разу не притягувався. В судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання позивачки на систематичне порушення правил співжиття відповідачем. Допитана у судовому засіданні свідок - донька позивачки [PERSON] пояснила, що стосунки з матірю погіршились, у звязку з тим, що матір вийшла заміж та почала проживати однією сімєю з [PERSON], який негативно впливає на матір. Також пояснила, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів у звязку з тим, що матір та її чоловік негативно ставились до нею, її доньки та чоловіка відповідача по справі. Крім того пояснила суду, що чоловік матері [PERSON] сам провокує розлад в сімї у звязку з тим, що бажає здавати будинок, в якому проживає [PERSON] з донькою та чоловіком [PERSON] відповідачем по справі. Суд вважає, що позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення. Посилання позивача на те, що вона є власником домоволодіння, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки його цивільна дружина [PERSON] також є власником 19/150 частин домоволодіння, яка не бажає виселення відповідача, а відтак його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed