Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Лиманської селищної ради , в якому просив стягнути на його користь невиплачену йому при звільненні з роботи в зв»язку з хворобою матеріальну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку , передбачену контрактом при прийомі на роботу на посаду директора комунального підприємства «Житкомнугосп». Крім цього просив стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди в зв»язку з невиплатою відповідачем заробітної плати при звільнення з роботи в розмірі 15000 грн. Відповідач Лиманська селищна рада позов не визнали. Ухвалою суду від 7 грудня 2013 року, постановленій в судовому засіданні , до участі у справі залучено в якості співвідповідача комунальне підприємство «Житконмунгосп» (далі - КП «Житкомнугосп»). Відповідач КП «Житкомнугосп» позов не визнали. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали , суду пояснили, що [PERSON] з 2009 року працював на посаді директора КП «Житкомнугосп» смт Лиманське . Підставою для прийому на роботу було розпорядження Лиманського селищного голови, а також між сторонами уклався контракт на визначений строк, так останній контракт було переукладено 7 лютого 2012 року . 13 червня 2012 року розпорядженням Лиманського селищного голови [PERSON] був звільнений з займаної посади за ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін і за станом здоров»я. Вважає, що при звільненні з роботи за станом здоров»я має право на отримання матеріальної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 13548 грн, встановленої п.6.4,6.5 Контракту , яку відповідач йому не бажає виплачувати добровільно . Крім цього підприємство має перед ним борг по заробітній платі за період роботи з березня 2012 року по день звільнення, заборгованість з підприємства стягнено судовим наказом , однак до цього часу не виплачено. Судовий наказ знаходиться на примусовому виконанні в відділі ДВС Роздільнянського РУЮ . Тому просив суд стягнути на його користь не виплачену матеріальну допомогу в сумі 13548 грн та в рахунок відшкодування заподіяної йому порушенням трудових прав моральної шкоди 15000 грн. Представник відповідача Лиманської селищної ради Кукуруза С.М., який діяв на підставі доручення , просив в задоволенні позову відмовити , так як [PERSON] звільнений з роботи з посади директора КП «Житкомунгосп» за угодою сторін підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Була домовленість про звільнення [PERSON] з роботи на вказаних підставах і в обумовлені сторонами строки. Формулювання причини звільнення викладене в розпорядженні про звільнення . Будь-яких документів, що підтверджували стан здоров»я [PERSON] і були підставою для звільнення його саме за станом здоров»я , [PERSON] в Лиманську селищну раду не надавав. На теперішній час дійсно є заборгованість комунального підприємства перед [PERSON] по заробітній платі , заборгованість не виплачено в зв»язку з відсутністю коштів у підприємства і початком процедури його ліквідації, тому просив задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовити. Представник КП «Житкомунгосп» Баранов С.І. також просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити, як заявленому безпідставному . Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості заявлених вимог , прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного. Згідно з пунктом 30 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР створення підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади віднесено до компетенції місцевої ради (сільської, селищної, міської). Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, віднесено до компетенції сільського, селищного, міського голови. Трудові відносини з керівником комунального підприємства випливають, насамперед, з трудового договору і регулюються трудовим законодавством України. Згідно зі статтею 21 КЗпП трудовий договір визначається як угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. [PERSON] працював на посаді директора комунального підприємства комунальної власності Лиманської селищної ради «Житкомунгосп» з 28.08.2009 року на підставі розпорядження Лиманського селищного голови №77/09 від 28.08.2009 року. (а.с.6) 7 грудня 2012 року на підставі розпорядження Лиманського селищного голови №244 від 07.02.2012 року (а.с.7) між [PERSON] та Лиманським селищним головою було укладено Контракт, укладення якого передбачено при прийомі на роботу керівника комунального підприємства . (а.с.8) 17.05.2012 року позивачем [PERSON] на ім»я Лиманського селищного голови було подано заяву про звільнення з роботи за угодою сторін в зв»язку з неможливістю [PERSON] виконувати обов»язки директора КП «Житкомнугосп» за станом здоров»я. (а.с.84) Розпорядженням Лиманського селищного голови від 12.06.2012 року за №17/к [PERSON] на підставі поданої ним заяви було звільнено з займаної посади директора КП «Житкомнугосп» з 13 червня 2012 року за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін та за станом здоров»я).(а.с.18) Суд вважає, що в даному випадку мала місце домовленість сторін про дострокове припинення строкового трудового договору , про що вказано і в заяві [PERSON] про звільнення з займаної посади, так і в самому розпорядженні Лиманського селищного голови про звільнення його з роботи і в підтвердження цього в розпорядженні про звільнення, в проведеному записі про звільнення в трудовій книжці (а.с.4) вказана законна правова підстава такого звільнення - це ст.36 п.1 КЗпП України. Судом також із наданих суду матеріалів справи та із пояснень сторні в судовому засіданні встановлено , що на момент розірвання Контракту ні одна із сторін не мала підстав для його дострокового розірвання в односторонньому порядку . Так за ініціативою адміністрації трудовий договір може бути розірвано лише за наявності підстав, передбачених законом (ст.40,41 КЗпП України) , також працівник вправі розірвати строковий трудовий договір при наявності підстав, передбачених ст.39 КЗпП України. Так відповідно до ст.39 КЗпП України строковий трудовий договір підлягає достроковому розірванню на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності , які перешкоджають роботі за договором . Згідно п.6.2 Контракту він може бути припинений за згодою сторін , крім цього відповідно до п.6.4 Контракт може бути розірваний до закінчення строку його дії керівником у випадку хвороби чи інвалідності (підтверджених медичними довідками) , що перешкоджають виконанню обов»язків за контрактом . Однак при подачі заяви про звільнення [PERSON] не надавав медичних документів , які б підтверджували стан його здоров»я та неможливість продовжувати роботу на підприємстві, а тому підстав для звільнення його з роботи за ст.39 КЗпП України не було . З відповідним позовом про зміну причини формулювання звільнення [PERSON] до суду в установлені законом строки не звертався. Тому суд вважає, що мало місце звільнення [PERSON] з роботи саме за угодою сторін. Оскільки звільнення [PERSON] з роботи проведено не з його ініціативи , а за угодою сторін , то і підстав для виплати матеріальної допомоги в розмірі трьох середніх заробітних плат , передбачених при звільнення з роботи за ініціативою працівника ст.39 КЗпП України, п.6.4 п.п»в» Контракту не має. Стосовно вимог позивача про виплату йому моральної шкоди за затримку розрахунку при звільненні , то суд вважає, що в цій частині позову також належить відмовити [PERSON] , так як він не набув права для звернення в суд з даними позовними вимогами і на тепершній час не може скористатися таким способом захисту порушених прав. Висновок суду обгрунтовується наступним. На підставі судового наказу №1524/2-н-183/12 , виданого 15 січня 2013 року Роздільнянським районним судом Одеської області , стягнено на користь [PERSON] з КП «Житкомунгосп» заборгованість по заробітній платі в сумі 16700, 19 грн. (а.с.93), на підставі судового наказу та заяви стягувача відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення відділом ДВС Роздільнянського РУЮ . На теперішній час рішення суду не виконано , заробітна плата стягувачу не виплачена . За статтею 47 КзПП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України , а саме у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому порушенням трудових прав, якщо порушення привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків. Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року по справі №1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, яке набрало законної сили, у мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Перебіг строку на звернення до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди за несвоєчасну виплату всіх сум при звільненні розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Давши аналіз наведених положень КСУ вирішив: 1. В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим для виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Оскільки позивач звернувся з позовом до суду і на день ухвалення судового рішення розрахунок не проведено, то трьохмісячний строк щодо пред'явлення вимоги про стягнення моральної шкоди - не наступив, то у позивача не виникло і право на звернення до суду з даною вимогою і йому належить в цій частині позову відмовити. На підставі ст.ст.23, п.1,8 ст.36 , 39, 47 , 116, 117 , 237-1 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України в рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року

Outcome: dismissed