Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, мотивуючи тим, що 18.02.1980 року він був прийнятий на роботу учнем підземного гірничого робітника з повним робочим днем на шахту №3 «Великомостівська». 03.05.1980 року переведений гірничим робітником з повним робочим днем в шахті. 21.07.1982 року переведений підземним крепільщиком ІІІ розряду з повним робочим днем в шахті. 20.04.1982 року звільнився з роботи за власним бажанням. 03.05.1983 року його прийнято підземним крепільщиком ІІІ розряду з повним робочим днем в шахті ім. ХХV зїзду КПСС. 03.01.1984 року його переведено підземним гірничим робітником очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем в шахті. 01.06.1995 року звільнився з роботи за власним бажанням. 20.06.1995 року його прийнято гірничим робітником очисного забою 5-го розряду з повним робочим днем в шахті на дільницю №1 на шахту №3 «Великомостівська», яка на даний час реорганізована у ВП шахта «Межирічанська»ДП «Львіввугілля». У звязку із тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього погіршився стан здоровя, внаслідок чого неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою. 30.05.2003 р. його було звільнено з роботи у звязку з невідповідністю виконуваній роботі по стану здоровя. Львівською обласною клінічною лікарнею йому встановлено основний діагноз - силікоз І стадія, інтенсивна форма; емфізема легень. ДН І-ІІ ст.; вегето сенсорна полі невропатія рук професійне захворювання. Із супутнім діагнозом: артроз суглобів кистей з больовим синдромом; ампутаційна болюча кукса ІV го пальця правої кисті;консолідований перелом V ї пясної кістки правої кисті; функція рук помірно порушена. Окрім того на підставі акту розслідування хронічного профзахворювання форми П-4, таке виникло в результаті роботи в шкідливих умовах праці на вугільних підприємствах ДП «Львіввугілля». 27.03.2003 року обласною МСЕК №3 йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. В подальшому Міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності безтерміново, що підтверджується довідкою серії ЛВА-1 №336496 від 05.06.2007 року. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 60% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, та отримав ІІІ групу інвалідності, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 30000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що працював на двох шахтах та був звільнений 30.05.2003 р. за станом здоровя. Вперше йому було встановлено профзахворювання 30.05..2003 р., але оскільки стан його здоровя не покращувався він повторно звертався за медичною допомогою і 23.06.2005 р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати працездатності. Час від часу постійно проходить медичне лікування, через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоровї. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Пояснення позивача підтримав і його представник [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обгрунтування повідомила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов»язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Також, з 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що протягом 1980-2003 років позивач працював шахті «Великомостівська»та шахті ім. ХХV зїзду КПСС, що в даний час є структурним підрозділом ДП «Львіввугілля»в шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданою на імя [PERSON], [INFO]. За час виконання своїх посадових обов'язків позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Відповідно до довідки обласної МСЕК №3 серії ЛВА-2 №008036 від 23.07.2003 року встановлено, що позивачу [PERSON] вперше призначено ІІІ групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням. У звязку із не покращенням стану здоровя, позивач звертався за медичною допомогою, що підтверджується витягом з медичної карти №10774/532, випискою з карти хворого №327, витягом з медичної карти від 12.05.2004 року йому встановлено Повторним оглядом міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому встановлено 45% втрати працездатності та 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою серії ЛВА-2 №002215 від 29.06.2004 року. Як вбачається з епікризу історії хвороби №3997, та витягом медичної карти №11098/612, позивач повторно звертався до медичних закладів по стану свого здоровя. Рішенням обласної МСЕК від 05.06.2007 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності і протипоказана важка праця в умовах дії пилу, токсичних речовин та вібрації та 60% втрати працездатності у звязку з професійним захворюванням безтерміново, що підтверджується довідками МСЕК серії ЛВА-1 №336496 від 05.06.2007 та ЛВА-2 №021419 від 05.06.2007 року. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообовязкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п»ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обовязкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобовязання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці»(в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз»ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Вказані обставини є також викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду №6-931/0/4-11 від 29.07.2011р. Згідно п.п. «є»п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»(в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обовязку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, повязаних з роботою. Ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) розяснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов»язане з виконанням трудових обов»язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов»язане з виконанням трудових обов»язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов»язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім цього, безпідставним є твердження представника відповідача про те, що Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п. 3 розділу ХІ ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»доповнено абзацом, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року, оскільки вказані зміни визнано неконституційними згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд покладає обовязок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн., суд задовольняє частково в сумі 7000 грн.

Outcome: partial