Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-04 00:00:00

06 липня 2012 року позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав повністю пояснив , що з 2005 року по день звільнення 12 червня 2012 року працював у відповідача. В період часу з 04 квітня 2006 року по 12 червня 2012 року на посаді головного бухгалтера . Його посадовий оклад згідно штатного розкладу з 01 травня 2010 року складав 3946 грн. ( в розрахунку до мінімальної заробітної плати - 744 грн. ) Однак з 01 квітня 2011 року позивачу почали нараховувати заробітну плату лише 4243,20 грн. ( в розрахунку до мінімальної заробітної плати 960 грн. ) без врахування доплати у розмірі 120 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати до тарифної ставки робітника 1 розряду . Зменшення заробітної плати пояснили скрутним майновим становищем підприємства. Відповідно до статті 22 Закону України Про оплату праці субєкти організації оплати праці не мають право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, визначені як мінімальні гарантії оплати праці генеральною, галузевою або регіональною угодами, можуть бути зменшені (але не нижче від державних норм і гарантій) колективними договорами лише тимчасово на період подолання підприємством фінансових труднощів терміном не більше ніж на шість місяців. Однак після закінчення шестимісячного строку відповідач не відновив порушені права позивача і як наслідок за період з 01 жовтня 2011 року по червень 2012 року не донарахував та не виплатив позивачу заробітну плату в розмірі 6642,79 грн. Внаслідок порушення його прав йому завдані моральні страждання , позивач змушений був здійснювати додаткові зусилля для організації свого життя , порушився сталий плив його життя. Представник відповідача позов визнав частково , не заперечує щодо вимог позивача в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 6642,79 грн. Не погоджується з позовом в частині відшкодування моральної шкоди , вважає , що відсутні підстави для її відшкодування. Заслухавши позивача , представника відповідача , дослідивши надані докази в межах позовних вимог , суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом , [PERSON] з 2005 року по 12 червня 2012 року працював в комунальному підприємстві Гранітненське . В період часу з 04 квітня 2006 року по 12 червня 2012 року на посаді головного бухгалтера. Статтею 14 Закону України Про оплату праці передбачено, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців. Наказом директора КП Гранітненське від 22 березня 2011 року № 9-вр вирішено призупинити нарахування тарифної ставки робітникам першого розряду у розмірі 120 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати. ( арк.с. 7 ) Після спливу шестимісячного строку не було приведено у відповідність до законодавства мінімальний розмір ставки. Внаслідок чого позивачу не було доплачено заробітної плати у розмірі 6642,79 грн. Тому суд вважає , що в даній частині вимоги позивача є обґрунтованими та задовольняє їх у повному обсязі. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди позов підлягає частковому задоволенню. Стаття 237- 1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як зазначено в Постанові Верховного суду України від 25 квітня 2012 року ( яка винесена за наслідками перегляду рішень суддів касаційної інстанції у звязку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права ), захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Суд вважає, що внаслідок затримки виплати заробітної плати позивач відчував моральні страждання, порушився сталий плив його життя, йому приходилось прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Однак суд вважає, що розмір шкоди є завищеним і що його слід обмежити до 500 грн. В решті позову відмовити. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 214,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial