Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-04 00:00:00

22.10.2010 року [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Єврокапітал» про визнання п. 10 кредитного договору № 648 від 29.07.2008 року недійсним та захист прав споживача. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2011 року було прийнято до спільного розгляду із даною справою позовну заяву [PERSON] - третьої особи з самостійними вимогами стосовно предмета спору, до [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія « Єврокапітал» про визнання кредитного договору недійсним. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав вказаних в запереченнях та додаткових запереченнях проти позову, які долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі з підстав вказаних в їх позовній заяві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає необхідним позов [PERSON] задовольнити частково, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між [PERSON] та ТОВ « Фінансова компанія « Єврокапітал» було укладено кредитний договір № 684, згідно якого ТОВ « Фінансова компанія « Єврокапітал» зобовязався надати [PERSON], а той в свою чергу прийняти, належним чином використовувати і повернути до 29.07.2011 року кредит у сумі 70431 гривень. Відповідно до розділу 10 вказаного вище кредитного договору «Порядок розвязання спорів. Третейське застереження»сторони домовились, що усі спори, розбіжності або претензії, які виникають між сторонами із цього договору, або у звязку з ним, в тому числі, але не обмежуючись: що стосуються його укладення, виконання, порушення, припинення, розірвання, дійсності/недійсності, сплати будь-яких санкцій за порушення договору (невиконання або неналежне виконання), стягнення заборгованості тощо, будуть передаватись для остаточного врегулювання на розгляд постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Бізнес центр «Правозахисник». Згідно п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди»від 11 травня 2004 р. № 1701-ІV, в редакцій, що діяла на час укладення сторонами кредитного договору (далі Закон), третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України. Відповідно до ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 218, ч. 2 ст. 651 ЦК України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів»справи щодо визнання правочину дійсним, недійсним, розірвання договору, спори щодо захисту прав споживачів розглядаються виключно державними судами України. В силу ст. 5 Закону спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Таким чином, укладена при підписанні кредитного договору третейська угода, передбачає передачу на розгляд постійно діючого третейського суду спір про визнання договору недійсним (дійсним), його розірвання, а також можливі спори на захист прав позивача як споживача фінансових послуг, а тому в цій частині така угода суперечить вимогам цивільного законодавства. Враховуючи, що третейська угода є різновидом цивільно-правової угоди, то невідповідність її частини цивільному законодавству дає підстави вважати її недійсною у вказаній частині в силу вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України. Доводи відповідача щодо безпідставності позовних вимог позивача судом не беруться до увагу через те, що вони суперечать приписам Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] , суд вважає їх такими що не підлягають задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частина 1 статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Окрім цього, згода другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна є одностороннім правочином на який поширюється дія відповідних вимог ЦК України щодо наслідків недодержання форми правочину. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ні у ЦК України, ні у СК України прямо не передбачено такого обовязкового наслідку недотримання простої письмової форми щодо згоди другого з подружжя відносно укладеного договору стосовно цінного майна подружжя, як визнання договору недійсним. Тому лише факт недодержання письмової форми згоди другого з подружжя на укладення договору іншим із подружжя, не може бути сам по собі обовязковою підставою для визнання договору, укладеного іншим із подружжя, недійсним. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна може розглядатися лише у контексті недобросовісних дій сторін за угодою, а доказів в цій частині не надано. Отже положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. З наданої відповідачем копії заяви [PERSON] вбачається, що вона надає згоду [PERSON] на отримання кредиту в ТОВ ФК «Єврокапітал », укладення кредитного договору (а.c.27 справи з № 8-20\\10 Постійно діючого третейського суду при Асоціації « Бізнес центр « Правозахист» ). Доводи представника [PERSON] у суді щодо не підписання [PERSON]В цієї заяви не прийняті до уваги, оскільки при отриманні кредиту згода другого із подружжя законом не передбачена, а питання щодо недійсності підпису може бути вирішено в іншому порядку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно вимог статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Таким чином, виходячи з того, що судом не встановлено порушень при укладанні оспорюваного договору норм закону, положень інших нормативно -правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, які б давали суду право визнати їх недійсними, враховуючи те, що у договорах міститься аналог підпису уповноваженої особи, скріплений печаткою відповідача, що свідчить про додержання вимог закону щодо письмової форми правочину, отримання грошових коштів за кредитним договором не стосується розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, в задоволенні позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial