Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-29 00:00:00

08 січня 2014 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеною позовною заявою до [PERSON]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 13 вересня 1997 року між нею та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Ця угода була зареєстрована ТОВ «Південна Товарна Біржа» за № 7280. Обидві сторони виконали всі умови договору - відповідачка передала їй у власність зазначений вище будинок, а вона його прийняла та сплатила відповідачці ціну, обумовлену договором. У теперішній час вона не може розпорядитися зазначеним нерухомим майном, оскільки нотаріуси вимагають від неї нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а зазначений вище договір вважають недійсним. Та обставина, що вона зареєструвала за собою право власності на придбаний будинок, у теперішній час унеможливлює нотаріальне посвідчення спірного договору. Посилаючись на викладене, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу. Позивачка до суду не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що повністю підтримує заявлені вимоги та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Представник третьої особи - ТОВ «Південна Товарна Біржа» - в судове засідання не з'явився, про причини неявки свого представника третя особа суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 13 вересня 1997 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу цілого житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], який зареєстровано ТОВ «Південна Товарна Біржа» за № 7280, що підтверджується копією цього письмового договору (а. с. 8). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією за цим договором, а саме відповідачка передала у власність позивачки продане нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачці ціну цього майна, обумовлену договором, що також підтверджується зазначеною вище копією договору. 17 вересня 1997 року за позивачкою на підставі вказаного договору Миколаївськім міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстроване право власності на цілий житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією відповідного реєстраційного напису за № 336 (а. с. 9). Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту від 14 червня 1994 року № 18/5, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на житловий будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, сторони після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не можуть користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Також суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивачки, за власним клопотанням останньої. На підставі викладеного,

Outcome: approved