Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-14 00:00:00

05.03.2013 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] вимоги мотивовано тим, що з 30.07.2011 року позивачка перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У липні 2012 року ними спільно, за спільні кошти було придбано автомобіль [PERSON], але у лютому 2013 року відповідач без дозволу позивачки зняв автомобіль з державної реєстрації для його подальшої реалізації. Позивачка вбачає в таких діях відповідача порушення її права на частку у спільній сумісній власності подружжя, тому просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки вказаного автомобіля у розмірі 25893,50 грн. та судові витрати повязані із розглядом справи. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити додатково пояснивши суду, що, на його думку, у довідці-рахунку, яка надана суду відповідачем, міститься занижена вартість автомобіля, оскільки таким чином відповідач ухилявся від оподаткування при купівлі-продажу автомобіля. Проти ухвалення заочного рішення у справі представник позивачки не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надійшли письмові заперечення відповідача на позовну заяву, за змістом яких він не визнає позов та просить відмовити у його задоволенні, оскільки не погоджується із заявленою позивачкою вартістю автомобіля, враховуючи, що згідно довідки-рахунку автомобіль був придбаний за 34296 грн. Крім того, відповідач зазначає, що не має змоги сплатити позивачці відповідну компенсацію, оскільки таких коштів у нього немає. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30 липня 2011 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області (актовий запис №83) (а.с. 6). За змістом наявного в матеріалах справи листа Управління ДАІ УМВС України в Полтавській області №33/180 від 27.02.2013 року, станом на вказану дату транспортних засобів за гр. [PERSON] (відповідачем по справі) не зареєстровано. При цьому, з наданої інформації вбачається, що 03.07.2012 року за гр. [PERSON] був зареєстрований автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y ЗНГ, 2007 року випуску, днз. ВІ7041ВМ, кузов №SUPTF69YD7W372772, який знятий з обліку для реалізації 26.02.2013 року Пирятинським ВРЕР (а.с. 7). Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль був набутий сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі та зареєстрований на імя відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Згідно положень ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. (ст. 65 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 69-70 СК України). Згідно розяснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як розяснено у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач без згоди позивачки зняв автомобіль, який є спільною сумісною власністю, з реєстраційного обліку для подальшої реалізації, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь половини вартості спірного автомобіля. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що сторони у справі не погоджуються одна з одною стосовно визначеної кожним із них вартості спірного автомобіля. Так, позивачка стверджує, що автомобіль коштує 51787 грн., оскільки така його ринкова вартість визначена звітом про оцінку транспортного засобу №002297 від 03.07.2012 року (а.с. 8-11). При цьому, відповідач зазначає, що вартість автомобіля становить 34296 грн., як це зазначено у довідці-рахунку №983013 від 03.07.2012 року (а.с.45, 50). За наведених обставин суд приходить до висновку про необхідність визначення дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи, з метою правильного вирішення спору щодо розміру грошової компенсації вартості частки автомобіля, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Згідно наявної в матеріалах справи інформації, яка здобута з різних Інтернет-ресурсів за обявами про продаж автомобілів, дійсна ринкова вартість аналогічних автомобілів [PERSON] 2007 року випуску становить від 6650 до 7300 доларів США, що в перерахунку в національну валюту становить від 54100 грн. до 58327 грн. Таким чином, заявлена позивачкою ціна спірного автомобіля у 51787 грн. відповідає його дійсній ринковій вартості і враховуючи положення чинного законодавства України щодо рівності прав подружжя на спільне сумісне майно, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки половини вартості автомобіля що становить 25893 грн. 50 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved