Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-14 00:00:00

29 серпня 2012 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач проявляє неповагу до неї та не дбає про зміцнення їхньої сім'ї, зневажливо ставиться до її почуттів та виховання їх дитини, внаслідок чого в сім»ї постійно виникають сварки, що дуже негативно впливає на її емоційний стан та стан здоров'я, а також на виховання їх малолітньої доньки. У судове засідання позивачка та відповідач не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю та розірвання шлюбу. Позивачка свої вимоги підтримала. Відповідач позовні вимоги визнав та просив розірвати шлюб з позивачкою. Суд, дослідивши підстави позовних вимог та враховуючи їх визнання відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 02 серпня 1984 року міським відділом запису актів громадянського стану м.Усть-Ілімська, Іркутської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 2 серпня 1984 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 598. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народилася донька - [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи, яка за домовленістю між сторонами залишається проживати разом з позивачкою. Як вбачається із змісту позовної заяви, подружнє життя між позивачкою та відповідачем не склалося, оскільки відповідач проявляв неповагу до дружини, не дбав про зміцнення сім»ї, тому на протязі останніх чотирьох років подружнього життя у них постійно виникали сварки, що негативно впливали на стан здоров»я позивачки та їх дитини. З серпня 2011 року сторони стали проживати окремо. Обидві сторони наполягають на розірванні шлюбу, не маючи бажання поновлювати сімейні стосунки. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім"я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Спору щодо розподілу сумісно нажитого майна на час розгляду справи в суді немає. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви позивачки після розірвання шлюбу вона бажає залишити за собою право на прізвище [PERSON]. Судові витрати між сторонами розподіляються за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved