Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-24 00:00:00

У вересні 2012 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що у нього та відповідачки є двоє спільних малолітніх дітей, які проживають з позивачем. Відповідач не регулярно та не в повному обсязі сплачувала аліменти в 2012 році, а тому з неї підлягає стягненню пеня. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що з відповідача за рішенням суду стягнуто аліменти, які вона сплачує не в повному обсязі, ухиляється від сплати, а тому має сплатити пеню. В судовому засіданні уточнив вимоги і просив стягнути пеню за період з січня 2012 року до січня 2013 року включно, в сумі 9884 грн. Представник позивача позов підтримала, вважала його таким, що підлягає задоволенню оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що сплачувала аліменти в обсязі в якому могла сплачувати, оскільки не була працевлаштована. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-ФП № 008016 позивач та відповідач мають доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-ФП № 129027 позивач та відповідач мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2010 року місце проживання дітей визначено з позивачем. Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2011 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки заробітку (доходів). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.11.2012 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, частково звільнено від заборгованості по аліментам на 3873,01 грн., змінено спосіб стягнення аліментів шляхом стягнення в твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно, відкликано виконавчий лист, в задоволенні інших вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.01.2013 вказане рішення в частині звільнення від сплати аліментів скасовано, стягнуто аліменти в твердій сумі в розмірі 750 грн. щомісячно. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам з урахуванням квитанцій наданих відповідачем та пояснень сторін, відповідач з січня 2012 року до грудня 2012 року сплачувала аліменти в розмірі 300 грн., хоча нараховувались аліменти в сумі не менше 679,51 грн. щомісячно. В січні 2013 року відповідачем сплачено аліменти в сумі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З наданої копії трудової книжки відповідача вбачається, що протягом 2012 року вона працевлаштована не була. Таким чином, виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Враховуючи те, що відповідач не була працевлаштована, не отримувала постійного доходу, частково сплачувала аліменти, суд вважає, що відсутні докази наявності вини відповідача в утворенні заборгованості. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності та допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити за необгрунтованістю.

Outcome: dismissed