Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-23 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 29.08.1992 року вона вступила у шлюб з [PERSON] [INFO], згідно рішення Комсомольського районного суду м. Херсона, яке було прийняте в 2010 році, шлюб між ними розірвано. В період шлюбу з відповідачем, ними була приватизована квартира. Квартиру №10, розташовану за адресою: м. Херсон, пр. Будівельників 6.14, відповідач приватизував на своє ім'я в 1994 році, що підтверджується свідоцтвом про право власності №14830. В період, коли була проведена приватизація цієї квартири позивач мешкала в спірній квартирі, але в приватизації участі не брала. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між [PERSON] та [PERSON] досягнуто не було. Таким чином майно між ними поділено не було. [PERSON] без згоди позивача 15.06.2010 року подарував квартиру №10 розташовану за адресою: м. Херсон, пр. Будівельників 14 [PERSON], що підтверджується договором дарування від 15.06.2010 року. На підставі вищевикладеного просила суд визнати частково недійсним договір дарування квартири №10 розташованої в будинку 14 по пр. Будівельників в м. Херсон укладений 15.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Третьої Херсонської нотаріальної контори [PERSON] в частині дарування на Ѕ частини квартири . Визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири №10, розташованої по пр.Будівельників, 14 в м. Херсоні. Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 17 січня 2012 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Фонд комунального майна Херсонської міської ради Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 26 квітня 2012 року провадження по справі в частині вимоги до [PERSON] було закрито у звязку зі смертю відповідача. В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнили позовні вимоги, а саме просили суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло № 14830 від 05.07.1994 року, виданого Фондом комунального майна м. Херсона згідно з розпорядженням №14830-ж від 05.07.1994 року, визнати частково недійсним договір дарування квартири №10 розташованої в будинку 14 по пр. Будівельників в м. Херсоні укладений 15.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] посвідчений державним нотаріусом Третьої Херсонської нотаріальної контори [PERSON] в частині дарування на Ѕ частини квартири . Визнати за позивачем право власності на 1/2 частини квартири №10, розташованої в будинку 14 по пр.Будівельників в м. Херсоні, з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити. Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала та підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Пояснивши, що під час проведення приватизації вони були у зареєстрованому шлюбі. Разом вони мешкали у квартирі, спільними зусиллями робили ремонт, та спільно утримували її. Крім того, позивач пояснила, що з 1994 року по сьогоднішній час сплачувала за комунальні послуги, що підтверджується, долученими до матеріалів справи оригіналами розрахункових книжок зі сплати за комунальні послуги, які заповнені нею особисто. Представник позивача позов підтримав, при цьому пояснив, що право власності виникає з моменту його реєстрації, а таке право [PERSON] набув в період перебування у шлюбу, а тому зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Просив суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечили проти задоволення позову в повному обсязі, при цьому пояснили, що договір дарування був укладений у передбаченому законом порядку, у письмовій формі , нотаріально посвідчений, тому ніяких порушень норм діючого законодавства під час його укладення допущено не було. Представник третьої особи Третьої Херсонської державної нотаріальної контори у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, при цьому пояснив, що при посвідченні договору дарування з наданих документів не вбачалось порушення прав позивача. Представник третьої особи Фонду комунального майна Херсонської міської ради у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, при цьому пояснив, що дійсно на момент проведення [PERSON] приватизації Фонд комунального майна м. Херсона був перевантажений заявками про приватизацію, тому міг допустити помилку при проведені приватизації, а саме не вписати позивача в свідоцтво про право власності на житло. Крім того, представник третьої особи пояснив, що оскільки сторони в період приватизації перебували у зареєстрованому шлюбі, то згідно законодавства, позивача повинні були включити до свідоцтва на право власності на житло № 14830 від 05.07.1994 року. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлені вимоги законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню з таких підстав: Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія 1-КГ № 021987 між [PERSON] та [PERSON] 29.08.1992 року було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №511. В період шлюбу сторони нажили майно, яке відповідно до ст. 22 ч.1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час приватизації квартири, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була приватизована [PERSON] в період шлюбу, що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № 14830 від 05.07.1994 року, виданого Фондом комунального майна м. Херсона, згідно з розпорядженням № 14830-ж від 05.07.1994 року та зареєстрованого в Херсонському державному бюро технічної інвентаризації 29.12.1994 року за № 22184, в кадастрову книгу № 57. Судом встановлено, що приватизація квартири [ADDRESS] відбулася без участі позивачки, але в період, коли [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі; Згідно довідки наданої ТОВ Шумену квартирі № 10 розташованої за адресою: Херсон, вул. Будівельників, 14 зареєстровано дві особи: [PERSON], зареєстрований 28.12.1983 року, [PERSON], зареєстрована 28.10.1994 року. Відповідно до договору дарування квартири від 15.06.2010 року, [PERSON] подарував у власність [PERSON] трикімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченого Третьою Херсонською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 3-870 Відповідно до ст. 22 ч.1 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час приватизації квартири, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Статтею 16 Закону України "Про власність", який був чинним на час спільного подружнього життя, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 60 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 ч.1 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.ст. 368 ч.3, 357 ч.1 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. При цьому, згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], підтвердили, що позивач проживала однією сімєю з [PERSON], разом вели спільне господарство та постійно проживали за адресою: [INFO] приблизно з 1992 року. З огляду на зазначене, Суд вважає, що у момент приватизації квартири [PERSON], спірна квартира знаходилася на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому [PERSON] повинен був надати до Фонду комунального майна Херсонської міської ради відомості про наявність дружини, яка проживала з ним за однією адресою, після чого Фонд комунального майна Херсонської міської ради повинен був включити позивача до свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За ст.16 ЦК України одним із способів захисту своїх прав є визнання права. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог ст.203 Цивільного кодексу України для чинності правочину необхідно, щоб зміст правочину не суперечив Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст.369 Цивільного кодексу України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчено. Разом з тим, відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України, а також враховуючи розяснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові № 9 від 06.11.2009 р., вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд вважає, що ненадання [PERSON] до приватизаційного органу відомостей, щодо його шлюбу з позивачем, призвело до порушення прав останньої. Та як наслідок, договір дарування квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] без згоди співвласника [PERSON], є недійсним в частині, що порушує право власності позивача, тобто на Ѕ частини квартири. Суд не може прийняти доводи відповідача про те що спірна квартира була придбана [PERSON] у порядку спадкування та згідно ст. 57 та ч. 1 ст. 2 СК України є особистою приватною власністю, оскільки дані твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються матеріалами справи. Так, згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідачем та його представником не доведено суду, що після смерті [PERSON] спірна квартира була спадковим майном та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності в порядку спадкування. Крім того, як свідчать матеріали справи до 19 червня 1992 року квартира перебувала у комунальній власності м. Херсона, а тому Відповідач ніяким чином не міг прийняти дану квартиру у спадок, тобто вона не могла бути особистою річчю Позивача в розумінні приписів ст. 57 та ч. 1 ст. 2 СК України. До показів свідків [PERSON], [PERSON] в частині того, що [PERSON] у спірній квартирі ніколи не проживала, а лише приїжджала у гості, суд відноситься критично та прийняти їх до уваги не може, оскільки вони не конкретні та суперечливі, крім того спростовуються поясненнями сторін та дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи. Крім того покази свідків спростовуються зібраними по справі доказами, згідно яких шлюб між [PERSON] та [PERSON] не носив формальний характер та не був визнаний судом недійсним, нікчемним, мнимим або удаваним. Представником відповідача не було надано суду будь яких належних та достатніх доказів у підтвердження своїх заперечень, щодо позовних вимог. Враховуючи викладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, обставини, викладені в позові, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Тому,

Outcome: approved