Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-20 00:00:00

В березні 2012 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати усний договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 05.10.2009 року між ним та відповідачем [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], дійсним, визнавши за ним право власності на вищезазначену квартиру та просив стягнути з відповідачки на його користь судовий збір у сумі 592,00 грн. і витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 05.10.2009 року між ним та відповідачем [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було укладено усний договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], яка належала її неповнолітньому сину на праві приватної власності. Вартість квартири була визначена за домовленістю сторін у розмірі 59 150 грн., що було еквівалентно 7 000,00 дол. США. Письмовий договір купівлі - продажу квартири сторони домовились укласти 15.11.2009 року. На підтвердження досягнутої домовленості 05.10.2009 року позивачем було передано відповідачці, у присутності її сина, перший платіж у сумі 10 000 грн., про що [PERSON] власноручно написала розписку про отримання грошей та намір продажу йому квартири, яка належить її сину. 12.10.2009 року, на виконання досягнутої усної домовленості, [PERSON] передав відповідачці наступний платіж за вказану квартиру у сумі 15 000 грн., про що вона також власноручно написала розписку про отримання грошей, а 23.10.2009 року позивач передав відповідачці останні гроші у сумі 4042 дол. США, що загалом становило повну вартість квартири [ADDRESS], про що отримав розписку від відповідачці. Таким чином позивач повністю розрахувався за квартиру. Після отримання повної вартості квартири [PERSON] на виконання умов усної домовленості зобовязана була передати [PERSON] ключі та правовстановлюючі документи на вказану квартиру, однак не зробила цього. У подальшому, на його вимоги, щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідачка відмовила йому посилаючись на те, що необхідно отримати відповідне погодження від органу опіки та піклування на продаж квартири, яка належить її неповнолітньому сину. На його неодноразові вимоги підготовити необхідні документи для здійснення нотаріальної угоди купівлі-продажу вказаної квартири [PERSON] стала ухилятися від спілкування з ним, що свідчить про її небажання виконувати досягнуті між ними домовленості щодо купівлі-продажу квартири. Посилаючись на наведене позивач звернувся до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково та пояснила, що вона дійсно отримала 7 000 доларів США від позивача за. продаж спірної квартири, однак оформити договір купівлі-продажу нотаріально вона не змогла через відсутність згоди органу опіки та піклування, а в подальшому вона витратила отримані від позивача кошти. Проти визнання за позивачем права власності на спірну квартиру відповідач заперечувала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей у судове засідання не зявився, надав заяву із проханням розглядати справу у його відсутність, заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, а саме - із довідки Миколаївського МЕТІ № 11454 від 16.11.2011 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.08.2008 року за неповнолітнім [PERSON], [INFO], на підставі договору купівлі - продажу від 29.07.2008 року. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до ст. 655 ЦК України. Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.Відповідно до ст. 657, 658 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.І ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина перша статті 210 ЦК України визначає, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Враховуючи те, що власником спірної квартири є неповнолітній [PERSON], то в даному випадку, на укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі щодо належного йому нерухомого майна необхідним є отримання дозволу органу опіки та піклування, оскільки відповідно до ст. 177 СК України батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, лише з дозволу органу опіки та піклування. Такий дозвіл згідно ч.4 ст. 177 CК України надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Крім цього п. 13 Постанови ПВСУ від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує на те, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з У державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. За таких обставин суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позову. При цьому відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачу не відшкодовуються судові витрати через те, що суд відмовив в задоволенні його позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed