Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-04 00:00:00

У березні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи та відшкодування моральної шкоди, вказавши, що 10.02.2011р. Інтернет виданням «События и комментарии», було опубліковано статтю «О чем-нибудь и что-нибудь». В коментарях науковця [PERSON] має місце висловлювання думки щодо позивача, де зазначено, що [PERSON] є засудженою особою, вина якого доведена в суді та не погашена до теперішнього часу». Також було твердження, що він є плагіатором. Поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права позивача на повагу до честі, гідності, недоторканість ділової репутації. Позивач це пояснює тим, що 28.04.2009р. було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про порушення авторського права та відшкодування моральної шкоди, за результатами якої було визнано мирову угоду, укладеною між сторонами по справі. Однак, це був цивільно-правовий спір, а не кримінальна справа. Позивач також вказує на те, що не є засудженою особою, не притягався до кримінальної відповідальності. На підставі вищезазначеного позивач просив суд визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, опубліковану у статті «О чем-нибудь и что-нибудь» Інтернет видання «События и комментарии»; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 40000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову. Вислухавши думку сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд доходить до наступного. 10.02.2011р. Інтернет виданням «События и комментарии», було опубліковано статтю «О чем-нибудь и что-нибудь». В коментарях науковця [PERSON] має місце висловлювання думки щодо позивача, де зазначено, що [PERSON] є засудженою особою, а також що він є плагіатором. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 270 ЦК України фізична особа має право на повагу до честі та гідності. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною. Якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Разом з тим, відповідно до ст. 10 ЦПК України та розяснень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 14 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р. «Про судову практику по справам про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у позовній заяві позивач зобовязаний вказати: яка саме інформація розповсюджена кожним із відповідачів окремо; час і місце розповсюдження інформації кожним з відповідачів; коло осіб, яким була розповсюджена інформація; конкретні докази, які підтверджують сам факт розповсюдження інформації, час її розповсюдження та спосіб розповсюдження. З наведеного вбачається, що позовна заява має містити, крім іншого, відомості про те, яка саме інформація була поширена відповідачем, із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена. У відповідності до положень п. 15 цієї Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Положеннями статті 23 ЦК України передбачено право фізичної особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема, у приниженні її честі та гідності. Відповідачем у судовому засіданні були надані докази в підтвердження того, що позивач неодноразово порушував авторське право. Свідок опитаний у судовому засіданні підтвердив факт неодноразового «переписування» [PERSON] публікацій інших видавників та наукових діячів. Факт плагіату встановленим судом при постановлені Ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.04.2009р., за якою: [PERSON] визнає авторство [PERSON] щодо праці «Масові репресії проти населення Півдня України в 20-50-ті роки ХХ століття», яка була опублікована Національною академією наук України в 2000 році та використання даної роботи без згоди автора при написанні своєї статті; оприлюднює визнання через засоби масової інформації; у порядку компенсації завданої моральної шкоди [PERSON] зобовязується сплатити [PERSON] через його представника 10000,00 грн. протягом пяти місяців, а також приймає на себе всі судові витрати на послуги адвоката; [PERSON] дані умови вважає достатніми для припинення цивільно-правового спору та укладення мирової угоди, відмовляється від заявлених позовних вимог. Виконуючі вимоги Мирової угоди, [PERSON] у газеті «Адреса деловой удачи» визнав авторство [PERSON] щодо праці «Масові репресії проти населення Півдня України в 20-50-ті роки ХХ століття» та факт використання її без згоди автора. Також висновком судової експертизи у сфері інтелектуальної власності від 15.08.2011року було встановлено факт використання [PERSON] розділу книги [PERSON] та наявні ознаки плагіату. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] назвав позивача засудженим, однак не мав цього на увазі. Йшла мова про те, що [PERSON] брав участь у цивільному процесі, а також про те, що було проведено декілька експертиз які підтверджують факти плагіату з боку останнього, що для відповідача, як для автора та науковця є фактично «злочином», а через необізнаність у сфері юриспруденції [PERSON] не правильно виразив свою думку. Враховуючі вищевикладене суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог. На підставі ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 212-215, 226 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed