Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-11 00:00:00

У травні 2011р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до Одеської міської ради (далі-ОМР), посилаючись на те, що в період шлюбу його батьки [PERSON] та [PERSON] збудували житловий будинок по вул. Житомирська,124 (колишня вул. Ак. Гаркавого, 124) в м. Одесі, який 05.07.1989р. був прийнятий в експлуатацію на підставі акту від 05.07.1989р. та зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН»за [PERSON] Рішенням суду Іллічівського району м. Одеси від 30.06.1970р. шлюб між батьками позивача було розірвано та між ними був проведений поділ вищевказаного житлового будинку. Позивач зазначав, що 27.09.1997р. [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини спірного будинку, так як друга його частина належала [PERSON], яка постійно проживала у ньому. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були позивач та його рідний брат [PERSON], який спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки з батьком не проживав та з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не звертався. Позивач стверджував, що він та їх мати [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, так як проживали та були зареєстровані у спірному будинку. 25.03.2009р. померла [PERSON], яка при житті склала заповіт, яким все своє майно заповіла позивачу. За думкою позивача, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ѕ частин спірного житлового будинку, яку він прийняв, оскільки постійно проживав разом з матірю в спірному будинку. 05.01.2011р. [PERSON] помер. В квітні 2011р. позивач звернувся в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини після смерті матері та батька, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів. Тому позивач просив суд визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на ј частину житлового будинку по вул. Житомирська,124 в м. Одесі, яка належала [PERSON] та право власності у порядку спадкування за заповітом на ѕ частин вказаного вище будинку, яка належала [PERSON] Ухвалою суду від 03.11.2011р. за заявою позивача до участі у справі були залучені в якості співвідповідачів спадкоємці [PERSON], а саме дружина померлого [PERSON] та рідні доньки померлого [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.102). Ухвалою суду від 08.02.2012р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги була залучена Шоста одеська державна нотаріальна контора (т.1 а.с.221). Ухвалою суду від 08.09.2011р. з Пятої Одеської державної нотаріальної контори була витребувана спадкова справа [PERSON], яка померла 25.03.2009р. (т.1 а.с.67). Ухвалою суду від 30.11.2011р. з Шостої Одеської державної нотаріальної контори була витребувана спадкова справа [PERSON], який помер 05.01.2011р. (т.1 а.с.150). Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд встановити факт його спільного проживання з [PERSON], факт того, що він є рідним сином [PERSON], факт прийняття ним спадщини після смерті [PERSON], визнати свідоцтво про право на спадщину від 29.08.2011р., недійсним та визнати за ним право власності в порядку спадкуваня на житловий будинок по вул. Житомирська,124 в м. Одесі, який належав на праві власності [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.3-4,50-51,199-202). 25.06.2012р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що 23.06.1995р. [PERSON], яка померла 25.03.2009р., був складаний заповіт, яким все своє майно вона заповідала відповідачу. Позивачка зазначала, що на час складання заповіту [PERSON] не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, оскільки при складанні заповіту, знаходилася в хворому стані, періодично отримувала амбулаторне лікування та приймала ліки, які мають побічні дії, що суттєво впливали на її психічний стан. Стверджувала, щоЧепелюк Н.Д. більш ніж 20 років знаходилася на обліку у терапевта та невропатолога. Тому її волевиявлення при складенні заповіту не було вільним та не відповідало її волі. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати заповіт від 23.06.1995р. недійсним (т.2 а.с.147-149). Ухвалою суду від 04.10.2012р. за заявою представника [PERSON] цивільні справи за позовом [PERSON] до ОМР, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадщину у порядку спадкування за законом та заповітом, та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним були обєднані в одне провадження (т.2 а.с.142). Позивач та його представник, діючий за договором від 26.12.2011р. та за ордером б/н від 26.12.2011р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, посилаючись на те, що заявлені позовні вимоги безпідставні, оскільки [PERSON] на час складення заповіту була здоровою людиною, ні якими психічними захворюваннями не хворіла, на обліку у психіатра не знаходилася, з 01.04.1992р. по 11.06.1996р. працювала на підприємстві АНПО «Одесхолод»прибиральницею, що підтверджується довідкою та трудовою книгою (т.2 а.с. 226,). Відповідачі та представник [PERSON], діюча за довіреністю від 14.01.2012р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили в їх задоволенні відмовити (т.2 а.с. 122). Представник ОМР в судове засідання не зявився про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав клопотання, яким просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ОМР, [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання права власності на спадщину у порядку спадкування за законом та заповітом, а також просив суд слухати справу у відсутність представника ОМР (т.2 а.с.223). Представник Шостої одеської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час, місце і дату судового засідання повідомлявся, надав заяву про слухання справи в його відсутність (т.2 а.с.239). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги [PERSON] до ОМР, [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Шоста одеська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадщину у порядку спадкування за законом та заповітом підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, до правовідносин, які виникли до 01.01.2004р. застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом сьомим ЦК Української РСР та розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що батьками позивача відповідно до свідоцтва про народження є [PERSON] та [PERSON], які перебували між собою в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: позивач [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження (т.1 а.с.9,180, т.2 а.с.192). Факт того, що позивач є рідним сином [PERSON] та [PERSON] сторонами не оспорювається і підтверджується документами та поясненнями сторін та свідків. Тому суд вважає встановленим фактом, що [PERSON] є рідним сином [PERSON], а тому дані вимоги підлягають задоволенню. Встановлено, що в 1957р. [PERSON] було надано у безстрокове користування земельну ділянку площею 524,0кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку по вул. Житомирська,124 (колишня вул. [PERSON]) в м. Одесі, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної Ради №705 від 25.06.1957р. та договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки від 18.10.1957р. (т.1 а.с. 25-27,119-120). Рішенням Одеської міської ради №99-У від 27.06.2006р. вул. Ак.Гаркавого в м. Одесі була перейменована у вул. Житомирська в м. Одесі (т.2 а.с.15). Після закінчення будівництва в спірному житловому будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Встановлено, що рішенням суду Іллічівського району від 30.06.1970р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, але розлучення в органах ЗАГСу зареєстровано не було, що підтверджується довідкою (т.1 а.с.10,147). Вказаним рішенням суду між [PERSON] та [PERSON] також було проведено поділ спірного будинку без визнання часток, відповідно до якого [PERSON] була виділена в особисту власність частка спірного будинку, яка складала з приміщень, площею: 9,4 кв.м., 8,45 кв.м., 6,75 кв.м., 5,45 кв.м., а [PERSON] була виділена в особисту власність частка спірного будинку, яка складала з приміщень, площею: 11 кв.м. та 9,1 кв.м. (т.1а.с.10). 05.07.1989р. спірний житловий будинок, який на той час складав з 4-х жилих кімнат, 2-х кухонь, 2-х веранд та 2-х коридорів, загальною площею 72,2 кв.м. у тому числі житловою 38,4 кв.м. був прийнятий в експлуатацію, що підтверджується актом від 05.07.1989р., затвердженим рішенням виконкому Іллічівської районної Ради за №903 від 18.08.1989р.(т.1а.с.15-17). Відповідно до вказаного вище рішення за № 903 від 18.08.1989р. [PERSON] зобовязаний був збудувати житловий будинок з двох кімнат пл. 29,50 кв.м., а фактично збудував житловий будинок з 4-х жилих кімнат, 2-х кухонь, 2-х веранд та 2-х коридорів, загальною площею 72,2 кв.м. у тому числі житловою 38,4 кв.м. (т.1 а.с.17, т.2 а.с.100). Тобто, з змісту вказаного вище рішення вбачається, що після ухвалення рішення суду від 30.06.1970р. спірний будинок був перебудований та [PERSON] здійснив до нього прибудову. Згідно технічного паспорту від 15.04.1989р., який був оформлений на імя [PERSON] спірний будинок, загальною площею 72,2 кв.м., у тому числі житловою 63,9 кв.м., складає з двох частин, а саме: кв.1, яка складає з 2-х жилих кімнат пл.11.7 кв.м., 8,8 кв.м., коридору пл. 4,1 кв.м., кухні пл. 5,9 кв.м., веранди пл.3,6 кв.м., загальною площею 34,1 кв.м., в тому числі житлова 20,5 кв.м.; кв.2, яка складає з 2-х жилих кімнат пл.9,8 кв.м.,8,1 кв.м., коридору пл. 8,9 кв.м., кухні пл. 6,6 кв.м., веранди пл. 4,7 кв.м., загальною площею 38,1 кв.м., у тому числі житлової 17,9 кв.м. (т.1 а.с.20-24). Судом встановлено, що після здійснення перебудови спірного будинку та прийняття його в експлуатацію, ніхто із співвласників свідоцтво про право власності на спірний будинок не отримав. 17.02.1982р. [PERSON] знявся з реєстрації в м. Одесі та переїхав на постійне місце проживання в [INFO], де зареєструвався по вул. Москаленко, 50 та став проживати разом з [PERSON], що підтверджується довідкою №215 від 05.05.2011р. та довідкою №188 від 06.04.2011р. (т.1 а.с.14,28). 27.09.1997р. [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.6). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по вул. Житомирська,124 в м.Одесі, право власності на який було зареєстровано за ним на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 18.10.1957р. та акту прийомки будинку в експлуатацію від 05.07.1989р., що підтверджується довідкою в КП «ОМБТІ та РОН»№ 25040870 від 18.04.2011р. (т.1 а.с.19). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були [PERSON], дружина померлого та його сини: [PERSON] та [PERSON] Встановлено, що [PERSON] проживала та була зареєстрована у спірному будинку з 19.07.1952р. по день смерті, що підтверджується довідкою №214 від 05.05.2011р. (т.1 а.с.13, 113). Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає у спірному будинку з 1978р. до теперішнього часу, що підтверджується довідкою №212 від 05.05.2011р. (т.1 а.с.11). Встановлено, що ніхто із спадкоємців після смерті [PERSON] протягом шести місяців в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини не звертався, але на день його смерті [PERSON] та [PERSON] проживали та були зареєстровані в спірному будинку, що свідчить про те, що вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] Що стосується [PERSON], то судом встановлено, що на день смерті батька та протягом шести місяців після його смерті, він в спірному будинку не проживав, а проживав та був зареєстрований в [INFO], з заявою про прийняття спадщини в нотаріальну контору не звертався та ні яких дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини не здійснював, а тому відповідно до ст. 549 ГК УРСР спадщину не прийняв(т.1 а.с. 168). Доказів, які б свідчили про зворотне, відповідачі суду не надали. Квітанції про сплату комунальних послуг, які були надані [PERSON] стосуються періоду 1978, 1989р.,1990р. та 2008-2011р. (т.3 а.с.15-46) Отже, суд прийшов до висновку, що [PERSON] після смерті [PERSON] спадщину не прийняв. Статями 548, 549 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що [PERSON] при житті своє право на частку спірного будинку не оформила, але відповідно до ст.22 КОБС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.03.2009р. (т.1 а.с.8). При житті, а саме 23.06.1995р. [PERSON] оформила заповіт, яким все належне їй майно заповіла позивачу (т.1 а.с.18). Спадкоємцем за заповітом від 23.06.1995р. є [PERSON], рідний син померлої, який прийняв спадщину, оскільки проживав та був зареєстрований у спірному будинку разом з померлою, а також шляхом подачі до пятої одеської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (т.1 а.с. 8 ). Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст.1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкодавця з моменту державної реєстрації цього майна. До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входить майно, яке на законних підставах належало спадкодавцеві. Частиною 6 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»в редакції, чинній на час відкриття спадщини внаслідок смерті [PERSON] згідно з яким правочини (прийняття спадщини) щодо нерухомого майна можуть вчинитися лише в тому разі, якщо право власності на це майно зареєстроване відповідно до цього Закону. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Судом встановлено, що 05.01.2011р. помер брат позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.01.2011р. серії 1-ЖД №256085 (т.1 а.с.7). Згідно довідки №216 від 05.05.2011р. [PERSON] проживав та був зареєстрований у спірному будинку з 29.07.1976р. по 14.08.1991р., а з 28.08.1991р. по день своєї смерті був зареєстрований в [INFO] (т.1 а. с. 12, 168). З пояснень позивача, відповідачів та свідків вбачається, що [PERSON] в 2001р. повернувся та став проживати в спірному будинку, що підтверджується актом від 26.05.2011р. (т.3 а.с.4). Факт проживання [PERSON] у спірному будинку з 2001р. по день смерті був підтверджений свідками:[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] З пояснень [PERSON] вбачається, що після розлучення батьків, вони з чоловіком та дітьми проживали в частині спірного будинку але після отримання квартири, вони з чоловіком та дітьми знялися з реєстрації у спірному будинку та зареєструвалися в квартирі. Зазначала, що вони з чоловіком продовжували користуватися частиною спірного будинку, вважали її своєю власністю, постійно підтримували її в належному стані, провели туди газопостачання та опалення, а з 30.09.1993р. на її імя був відкритий особовий рахунок на споживання газу, що підтверджується довідкою ПАТ «Одесагаз»від 16.02.2012р.(т.2 а.с.119). Стверджувала, що ні мати чоловіка, ні його брат не заперечували проти того, що частка спірного будинку належить її чоловіку. Судом встановлено, що на протязі останніх десяті років до своєї смерті, [PERSON] постійно проживав в частині спірного будинку. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] надав її чоловіку в користування належну йому частину будинку, не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не було надано ні яких доказів, які б свідчили про це. Відповідно до матеріалів спадкової справи, спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] є [PERSON], дружина померлого, з якою останній з 1977р. по день смерті перебував у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюбу (т.1 а.с.180). Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (т.1 а.с.185) Їх доньки [PERSON] та [PERSON] від спадщини після смерті батька відмовилися на користь [PERSON], що підтверджується заявами від 01.06.2011р. (т. 1 а.с. 161,162). Як вважає [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилася спадщина на Ѕ частину спірного житлового будинку, яку остання прийняла, шляхом звернення до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від 01.06.2011р.(т.1 а.с.163). Згідно довідки органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Дзержинський»в м. Одесі за №194 від 28.04.2011р. [PERSON] разом з позивачем [PERSON] вступили в управління спірним будинком, сплачували комунальні послуги, проводили поточний ремонт, користувалися земельною ділянкою (т.1 а.с.168). 29.08.2011р на імя [PERSON] державним нотаріусом на підставі довідки-характеристики від 12.07.2011р. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину спірного будинку (т.2 а.с.83). З змісту вказаного вище свідоцтва вбачається, що спірний будинок належав на праві власності [PERSON], який помер 27.09.1997р., на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого пятою одеською державною нотаріальною конторою, 18.10.1957р., спадкоємцем якого був його син [PERSON], який помер 05.01.2011р., та прийняв спадщину, вступив в керування спадковим майном, але не оформив своїх спадкових прав (т.1 а.с.196). Позивач в судовому засіданні стверджував, що свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину спірного житлового будинку від 29.08.2011р., яке було видане на імя [PERSON] не відповідає вимогам закону, оскільки [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, так як після смерті батька в нотаріальну контору не звертався та в спірному житловому будинку на день смерті батька та протягом шести місяців не проживав, оскільки проживав за місцем своєї реєстрації. Оскільки [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не прийняв, то спадщина після його смерті не відкривалася і право на спадкування Ѕ частини спірного будинку у його спадкоємців: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не виникло. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що видача свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.08.2011р. на імя [PERSON] на підставі довідки за №194 від 28.04.2011р. про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] шляхом вступу в керування спадковим майном, але не оформив своїх спадкових прав, не відповідає дійсності та вимогам закону, оскільки встановлення факту прийняття спадщини під час існування спору та судового розгляду є компетенцією суда, а не нотаріуса. Крім того, обставини, які вказані в вищезазначеній довідці не відповідають дійсності, оскільки спростовуються довідкою №843, в який зазначено, що [PERSON] з 28.08.1991р. по день своєї смерті був зареєстрований в [INFO] та заявами [PERSON], [PERSON], [PERSON] до нотаріальної контори про прийняття спадщини, в яких вони зазначали, що [PERSON] постійно мешкав в квартирі [ADDRESS] ( т.1 а.с. 161-164, 168).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.48 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення правовідносин, а саме на день смерті [PERSON], недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі-відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За таких обставин суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.08.2011р., яке оформлено на імя [PERSON] не відповідає вимогам закону і повинно бути визнано недійсним. Встановлено, що [PERSON] проживав та був зареєстрованим у спірному будинку з 1962р. по 1982р., що підтверджується довідкою №193 від 28.04.2011р. (т.1 а.с.169). 12.07.2011р. право власності [PERSON] було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно але при цьому ні яких правовстановлюючих документів на будинок надано не було (т.1 а.с.194). Судом встановлено, що спірний будинок складається з двох частин з відокремленими внутрішніми входами, що підтверджується фотознімками, технічними паспортами від 16.06.2011р., від 20.10.2011р. (т.1 а.с.215-221, 234-244). В матеріалах справи знаходиться технічний паспорт від 11.08.1995р., оформлений на імя [PERSON] та [PERSON], з якого також слідує, що спірний житловий будинок складається з двох частин з відокремленими внутрішніми входами (т.2 а.с.3-7). Встановлено, що у серпні 2005р. було складено акт «ОМБТІ та РОН»№429 від 11.08.1995р. про фактичне користування спірним житловим будинком (т.2 а.с.56). В грудні 1995р. «ОМБТІ та РОН»був проведений розрахунок ідеальних часток в спірному житловому будинку, згідно якого [PERSON] належало у літ. «А»2-3 жила кімната площею 9,8 кв.м., 2-4 жила кімната площею 8.1 кв.м., в літ. «а»2-2 кухня пл.6,6 кв.м., 2-1 коридор - 8,9 кв.м.; в літ. «а»веранда пл.. 4,7 кв.м., що складає 51/100 частин будинку, а [PERSON] належало в літ. «А»1-4 жила кімната пл.. 8,8 кв.м., 1-3 жила кімната пл.11,7 кв.м., в літ. «а»1-1 коридор пл.4.1 кв.м., 1-2 кухня пл. 5,9 кв.м., в літ. «а-2»1 веранда пл. 3,6 кв.м., що складає 49/100 частин, але вказаний розрахунок не був затверджений розпорядженням органів виконавчої влади (т.2 а.с.13-14). Після розрахунку ідеальних часток, [PERSON] при житті не встигла отримати ні свідоцтво про право власності на свою частку у спірному будинку, як дружини, а ні свідоцтво про право на спадщину за законом, як спадкоєміця після смерті після [PERSON] Суд прийшов до висновку, що оскільки ні [PERSON], ні [PERSON] при житті не оформили належним чином своє право власності на спірний будинок, то він не війшов до спадкової маси. Встановлено, що державними нотаріусами Пятої одеської державної нотаріальної контори та Другої Первомайської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, у звязку з відсутністю у нього правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, який видається КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується постановами державних нотаріусів про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 21.11.2011р. та 09.12.2011р. (т.1а.с. ). Відповідно до п.61,62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5 при нотаріальному посвідченні договорів про відчуження житлового будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на вказане майно, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів, наприклад: свідоцтвом про право власності на обєкти нерухомого майна, рішенням суду, договором дарування, договором купівлі-продажу, тощо. Судом встановлено, що у позивача відсутні документи, перераховані у п.62 вказаної Інструкції, тому у нього немає можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Тому право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. За таких обставин у суда не має правових підстав для визнання за спадкоємцями права власності на житловий будинок по вул. Житомирської,124 в м. Одесі, але при цьому суд вважає, що у спадкодавців існували майнові права забудовника. Відповідно до статтей 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків спадкодавця до спадкоємців. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування»якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обовязки як забудовника входять до складу спадщини. З цих підстав суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування слід відмовити, так як позивачем неправильно визначено спосіб захисту спадкових прав. Суд вважає, що позивач має право на визнання за ним в порядку права спадкування прав та обовязків забудовника [PERSON], який помер 27.09.1997р. Оскільки такі вимоги не заявлялися, то суд не має права вийти за межі позовних вимог. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним, то дані вимоги задоволенню не підлягають в їх задоволенні, виходячи з наступного. Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст.541 ЦК УРСР, яка діяла на час складання заповіту, такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у ст.542 ЦК УРСР. Цивільний Кодекс проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] складала та особисто підписала заповіт від 23.06.1995р. у державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори, за місцем свого проживання, де остання їй пояснила всі права, наголосила на них, встановила її особу, дієздатність. Таким чином, суд прийшов до висновку, що при складанні заповіту були дотримані всі необхідні умови і заповіт по формі та змісту відповідає вимогам закону. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження [PERSON] відносно того, що [PERSON] страждала психічним захворюванням , так як ці ствердження спростовуються поясненнями [PERSON], свідків, а також письмовими доказами, які є в матеріалах справи, а саме: медичною карткою, трудовою книгою [PERSON], довідкою з місця її роботи, довідкою про заробітну плату, абонентською книжкою, квитанціями про сплату комунальних послуг (т.2 а.с.147-149,т.3 а.с.2-3, 6-14). Отже суд прийшов до висновку, що при укладенні заповіту волевиявлення [PERSON], було вільним, відповідало її волі, так як вона бажала залишити все своє майно саме [PERSON], який проживав разом з нею, доглядав за нею та допомагав їй. Твердження [PERSON] та її представника про те, що заповіт повинен бути визнаний недійсним, так як не було дійсного волевиявлення [PERSON], оскільки остання страждала на психічне захворювання є безпідставними і не грунтуються на вимогах діючого законодавства. При цьому доказів того, що [PERSON]страждала психічними захворюванням суду надано не було. В обгрутування своїх тверджень [PERSON] надала суду медичну картку померлої, з якої вбачається, що остання страждала на гіпертонічну хворобу, скаржилася лікарям на головний та сердцевий біль та шум в вухах але про те, що лікування впливале на її психічний стан і що вона не усвідомлювала своїх дій та не могла ними керувати, матеріали медичної картки не містять. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні не було доведено, що нотаріусом були допущені навмисні порушення діючого законодавства при посвідченні заповіту [PERSON], які можуть бути підставою для визнання його недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial