Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача про розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. При цьому позивач посилається на те, що 08.02.1979 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. 20.07.1993 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, згідно якого сторони по справі обміняли належну їм квартиру № 57 в будинку № 55 по Новочеркаському бульвару в місті Москві на квартиру [ADDRESS], тобто набули у спільну сумісну власність спірну квартиру. 02.10.2001 року шлюб між сторонами було розірвано. В серпні 2008 року [PERSON] уклав новий шлюб та став проживати в спірній квартирі зі своєю теперішньою дружиною [PERSON] 14.07.2011 року від шлюбу з [PERSON] у відповідача народилася донька [PERSON], яка також проживає в спірній квартирі разом з батьками. В спірній квартирі на даний час зареєстровані п'ять осіб: сторони по справі, їх діти - [PERSON] та [PERSON], а також дочка [PERSON] - [PERSON] Фактично у спірній квартирі на даний час проживає лише [PERSON] разом із його новою сім'єю: дружиною та дочкою. Після укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON], відносини між позивачем та її колишнім чоловіком - відповідачем істотно погіршились. Незважаючи на те, що позивач зареєстрована у спірній квартирі, проживати у вказаній квартирі вона не може, оскільки відповідач та його теперішня дружина створюють перешкоди в користуванні та нестерпні умови для проживання позивача в спірній квартирі. Відповідач фактично зайняв та користується двома з трьох кімнат, на власний розсуд змінив місце розташування меблів та позбавляє позивача вільного доступу до вказаної квартири. Позивач боїться залишатися в спірній квартирі наодинці зі своїм колишнім чоловіком та його теперішньою дружиною із-за неодноразових конфліктів, які виникали між ними на грунті особистих неприязних відносин та з приводу спільного користування спірною квартирою. Для врегулювання вказаних конфліктів неодноразово викликались працівники міліції. Незважаючи на неодноразові пропозиції з боку позивача поділити спільну сумісну квартиру або сплатити їй грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину квартири (купити належну їй частину квартири), відповідач відмовляється вирішити цей спір в позасудовому порядку. Посилаючись на викладене, а також на те, що на даний час спільне володіння і користування сторонами по справі квартирою № 164 по вул.Беретті, 12 в місті Києві є неможливим, позивач просить поділити спільне сумісне майно - квартиру [ADDRESS] в рівних частинах між позивачем та відповідачем, по 1/2 частині квартири кожному, стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 392 077 грн. 50 коп. грошової компенсації за належну позивачу 1/2 частину спірної квартири, визнавши за [PERSON] право власності на всю квартиру після сплати ним [PERSON] грошової компенсації у вказаному розмірі, а також стягнути судові витрати у вигляді державного мита в розмірі 1700 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та уточнили в частині стягнення судових витрат, просили також стягнути з відповідача судові витрати, понесені на оплату проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3375 грн. 36 коп. При цьому позивач пояснила, що спірна квартира придбана нею та відповідачем під час шлюбу, тому є їх спільною власністю, в зв»язку з чим вона (позивач) просить визнати за нею право власності на ? частину квартири в порядку поділу майна. Також позивач зазначила, що з 2001 року проживає в м.Прага (Угорщина), де мешкає разом з другим чоловіком. Періодично вона приїздить до квартири, однак в зв»язку з конфліктами з другою дружиною відповідача не може проживати та користуватись спірною квартирою, а тому просить стягнути з відповідача компенсацію за належну їй ? частину квартири, після сплати якої вважає можливим визнати за відповідачем право власності на всю квартиру [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснення позивача підтримав та просив про задоволення позову, посилаючись в якості правового обґрунтування на норми КпШС України. Відповідач та його представники [PERSON], [PERSON] проти позову заперечували і просили відмовити в його задоволенні. При цьому відповідач пояснив, що дійсно спірна квартира придбана під час шлюбу, а тому він ніколи не заперечував проти того, що житло є спільною сумісною власністю його та позивача. Також відповідач вказав, що позивач у спірній квартирі не проживає, мешкає у м.Прага (Угорщина), приїздить періодично, під час своїх приїздів влаштовує сварки та конфлікти з його другою дружиною. Перешкод у проживанні та користуванні квартирою він позивачу не створював. Крім того, тривалий час у квартирі склався певний порядок користування квартирою він займає дві кімнати, третя кімната знаходиться у користуванні позивача та їх дочки [PERSON], які встановили замок у цій кімнаті і на даний час вона стоїть зачинена. [PERSON] заперечував проти стягнення з нього вартості ? частини квартири на користь позивача, посилаючись на те, що не має можливості сплатити таку суму. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи проти позову, пояснив, що половину спільної квартири, яка на праві спільної сумісної власності належить позивачу та відповідачу, на даний час використовує відповідач за своєю новою сім'єю дружиною та новонародженою донькою. Вказаним приміщенням вони користуються на правилах добросусідства з співвласницею позивачем. Ніяких протиріч щодо користування приміщенням між сторонами не виникало. Іншого приміщення для проживання відповідач з сім'єю не мають. Конфлікти, що виникають на підставі особистої неприязні позивача до нової сімї відповідача, ініціює сама позивач, що підтверджується зокрема постановою № 9485 від 13.07.2010 року. Заява позивача щодо неможливості вільного користування належним їй на праві спільної сумісної власності приміщенням не відповідає дійсності. Крім того, представник відповідача [PERSON] вважає, що позивачем невірно застосовані, як підстава позову, норми матеріального права, зокрема норми КпШС України, оскільки в даному випадку необхідно керуватися нормами СК України та ЦК України. Заперечуючи проти позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] 392 077 грн. 50 коп. грошової компенсації за належну позивачу 1/2 частину спірної квартири, визнавши за [PERSON] право власності на всю квартиру після сплати ним [PERSON] грошової компенсації у вказаному розмірі, представник відповідача [PERSON] зазначив, що відповідно до ч.ч. 4-5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідач згоди на таке присудження не давав, грошової суми на депозит банку не вносив, і такими коштами, взагалі, не володіє. Тому вважає, що позов не може бути задоволений на цих підставах. Серед обставин, що мають істотне значення для даного спору, представник відповідача відмітив право новонародженої (неповнолітньої) дитини відповідача на користування спірним житлом, відповідно до ст. 176 СК України, а також те, що відповідач є пенсіонером. Також представник відповідача [PERSON] просив про застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд встановив наступне. 08.02.1979 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Токмакського міськвиконкому Запорізької області, актовий запис № 22, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія І-ЖС № 389469 від 08.02.1979 року (а.с.10). 20.07.1993 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, згідно якого сторони по справі обміняли належну їм квартиру № 57 в будинку № 55 по Новочеркаському бульвару в місті Москві на квартиру [ADDRESS] (а.с.12). 02.10.2001 року шлюб між сторонами було розірвано у відділі реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1021, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія І-БК № 241710 від 02.10.2001 року (а.с.11). В серпні 2008 року [PERSON] уклав новий шлюб та став проживати в спірній квартирі зі своєю теперішньою дружиною [PERSON], від шлюбу з якою має доньку [PERSON], [INFO], яка також проживає в спірній квартирі разом з батьками (а.с.62). Згідно довідки № 666 від 27.07.2011 року ЖЕКу-306, в спірній квартирі на даний час зареєстровані п'ять осіб: сторони по справі [PERSON] та [PERSON], їх діти - [PERSON] та [PERSON], а також дочка [PERSON] - [PERSON]. Фактично у спірній квартирі на даний час проживає лише [PERSON] разом із його новою сім'єю: дружиною [PERSON] та їх дочкою [PERSON] (а.с.61). Відповідно до [PERSON] про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] від 28.04.2011 року, вартість спірної квартири становить 784\~155 грн. (а.с.16-36). Згідно Висновку № 12615/11-43 судової будівельно-технічної експертизи від 10.04.2012 року, переобладнати квартиру [ADDRESS] в дві ізольовані квартири з самостійним виходом (входом) у відповідності до вимог нормативних документів, в тому числі до ідеальних часток співвласників 1/2 та 1/2 неможливо (а.с.95-102). Позивач просить поділити спільне сумісне майно подружжя квартиру [ADDRESS] в рівних частинах між нею та відповідачем по ? частині кожному, вказуючи на те, що спірна квартира придбана ними під час шлюбу. Відповідач та його представники проти цих вимог заперечували, вказуючи, що дійсно ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, однак позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, на підставі чого просили в задоволенні позову відмовити. Представник позивача посилався на те, що станом на момент набрання чинності Цивільним кодексом України (01 січня 2004 року) строк позовної давності не сплинув, а тому до цього позову слід застосовувати правила про позовну давність, встановлену Цивільним кодексом України, відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Також представник позивача посилався на ч.2 ст.72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, на думку представника позивача, із змісту вказаної правової норми вбачається, що початок перебігу строку позовної давності починається не з моменту розірвання шлюбу співвласниками, а з моменту, коли співвласнику стане відомо (чи повинно стати відомо) про порушення його права власності. Представник позивача зазначає, що порушення права власності позивача [PERSON] на спірну квартиру, що виразилося у порушенні права вільно користуватися вказаною квартирою, мало місце лише після того, як в спірній квартирі стала проживати [PERSON], яка вселилася в спірну квартиру після укладення в серпні 2008 року шлюбу з відповідачем [PERSON] Вказане порушення права власності [PERSON] триває до цього часу. Враховуючи, що з цим позовом про поділ спільного майна подружжя позивачка звернулася 16.06.2011 року, встановлений законом строк позовної давності для захисту порушеного права позивачем пропущено не було, а отже відсутні підстави для застосування позовної давності до заявлених вимог. Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Дійсно, як встановлено судом, і це не оспорювали сторони під час судового розгляду, спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] 20.07.1993 року під час шлюбу, в якому вони знаходились з 08.02.1979 року по 02.10.2001 року. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру було набуто сторонами в 1993 році, до вказаних правовідносин сторін, які виникли до набрання чинності діючими Сімейним та Цивільним Кодексом України (01 січня 2004 року), слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім'ю України в редакції 1969 року з наступними змінами і доповненнями та Закону України «Про власність» в редакції 1991 року з наступними змінами і доповненнями. Згідно ст.16 ЗУ «Про власність», майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 1 статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч.1 ст.29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно ст.115 Цивільного Кодексу Української РСР (в редакції 1963 року з наступними змінами і доповненнями та діючого на момент виникнення спірних правовідносин), кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію. Керівними роз'ясненнями, що містяться в абзацах 2 та 3 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що виходячи з правил статті 29 КпШС, при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми. У тих випадках, коли жилий будинок належить подружжю на праві спільної часткової власності, при вирішенні спору про його поділ суд керується ст. 115 ЦК. Згідно абзаців 1 та 3 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. З урахуванням наведених норм чинного на той час законодавства, суд приходить до висновку, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і питання про його розподіл має вирішуватись на підставі положень КпШС України. В той же час, згідно ч.3 ст.29 КпШС України (в редакції 1969 року з наступними змінами і доповненнями), для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Враховуючи те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 02.10.2001 року, трирічний строк позовної давності, встановлений ч. 3 ст. 29 КпШС України (в редакції 1969 року з наступними змінами і доповненнями) для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, сплив 01.10.2004 року. Посилання представника позивача на те, що строк позовної давності в даному випадку не пропущений, оскільки в даному випадку необхідно керуватись ч.2 ст.72 СК України, суд до уваги не приймає, оскільки сімейні правовідносини між сторонами були припинені з моменту розірвання шлюбу ще до набрання чинності діючими Сімейним та Цивільним Кодексом України (01 січня 2004 року), а тому правила СК України в даному випадку застосовані бути не можуть, і з моменту розірвання шлюбу почав свій перебіг строк позовної давності. Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду, передбачений ч.3 ст.29 КпШС України, і з урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, застосовує положення ч.4 ст.267 ЦК України, як це зазначалося вище, і відмовляє в задоволенні позову. Відмовляючи в позові з підстав пропуску строку позовної давності, суд вважає необхідним відмітити і той факт, що, як підтвердили в судовому засіданні сторони та свідок, позивач з 2001 року постійно мешкає у м.Прага (Угорщина), у спірній квартирі проживає зрідка, коли приїздить провідати дочку свідка по справі [PERSON] Також позивач вказала, що взагалі не сплачує квартплату та комунальні послуги за спірну квартиру, тобто, на думку суду, не вчиняла з 2001 року жодних дій щодо збереження, утримання житла, яке вважала своєю власністю. Крім того, суд звертає увагу і на те, що з пояснень сторін та свідка [PERSON], а також постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, висновку за результатами перевірки (а.с.74-77) вбачається, що між сторонами виникають конфлікти на грунті особистих неприязних стосунків, що склались між позивачем колишньою дружиною відповідача та його теперішньою дружиною [PERSON] При цьому з наданих постанов можна зробити висновок, що ініціатором цих конфліктів є [PERSON] (а.с.76). Також судом враховано і те, що фактично сторони визначили порядок користування спірним житлом, відповідно до якого відповідач з родиною займає дві кімнати, позивач з дочкою мають у користуванні одну кімнату, на дверях якої встановили замок. Тому підстави вважати, що право власності позивача та її право користування житлом було порушено відсутні. Також, суд враховує положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якими визначено, що при неможливості поділу будинку, що є спільною власністю подружжя, в натурі і відсутності згоди подружжя про спосіб поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і заслуговуючих уваги інтересів одного з подружжя, забезпеченості житлом в іншому місці другого з них, може залишити будинок одному з подружжя і покласти на нього обов'язок компенсувати право на частку в будинку другого за рахунок іншого спільного майна або грішми. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Позивачем не надано суду відповідних документів, які визначають вартість спірного житла на час розгляду справи в суді, а наданий позивачем [PERSON] про незалежну оцінку квартири [ADDRESS] від 28.04.2011 року визначає вартість спірної квартири в розмірі 784\~155 грн. станом на момент складання звіту 28.04.2011 року. При таких обставинах, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed