Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] та Олешанської сільської ради Тлумацького району про визнання протиправним рішення Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. та його скасування; про визнання заповіту [PERSON] від 29.06.1988 р. нікчемним та недійсним. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що виконком Олешанської сільської ради своїм рішенням № 30 від 28.06.1988 р. примусив [PERSON]М.(матір позивачки) до складання заповіту. Крім того позивачка вважала, що станом на день укладення заповіту - 29.06.1988 р. - [PERSON] перебувала у стані, в якому через стійкий розлад здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому заповіт підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Також подала до суду окрему заяву про поновлення їй строку для звернення з вищевказаним позовом до суду, обгрунтовуючи це тим, що про оскаржуване рішення та заповіт [PERSON] вона довідалась лише у 2012 році, під час слухання іншої цивільної справи Тлумацьким районним судом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнили позовні вимоги. Просили визнати протиправним рішення Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. та його скасувати, а також визнати заповіт [PERSON] від 29.06.1988 р. недійсним, в частині визнання заповіту [PERSON] нікчемним просили залишити позовні вимоги без розгляду. Уточнені позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. [PERSON] пояснила суду, що її матір [PERSON] не могла скласти заповіт на імя її покійної сестри [PERSON], оскільки на момент його складання страждала психічним розладом, а, отже, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вказала, що даний факт підтверджується записом в амбулаторній картці [PERSON] та показами лікаря психіатра [PERSON] Також вважає, що заповіт від 29.06.1988 р. був підписаний не [PERSON], а її сестрою [PERSON] Зазначила, що хоча вона і вибула з господарства в с. Олеша у 1956 році, вона з сестрою [PERSON] вступила в управління спадковим майном після смерті матері [PERSON], бо вона постійно давала своїй сестрі кошти на підтримання її частки домоволодіння. Після смерті сестри [PERSON], яка сталась 14.12.2007 р., вона не могла найти розуміння щодо права власності на житловий будинок на господарські споруди, що знаходяться в с. Олеша Тлумацького району по вул. Грушевського, 54, оскільки ці обєкти не були зареєстровані в БТІ, і тільки в 2012 р. вона дізналась про заповіт матері від 29.06.1988 р. та рішення виконкому Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] зазначив, що оскільки [PERSON] страждала стійким розладом здоров'я, внаслідок якого не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому заповіт підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Стосовно рішення виконкому Олешанської сільської ради від 28.06.1988 р. зазначив, що дане рішення є недійсним, оскільки прийняття виконкомом сільської ради такого рішення є прямим втручанням у волевиявлення заповідача, яким була [PERSON] Відповідач [PERSON] та представник відповідача - Олешанської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області - сільський голова с. Олеша - [PERSON] проти позову заперечили, вважають його безпідставним та надуманим, просили в задоволенні позову відмовити, зазначили, що заповіт 29.06.1988 р. [PERSON] складала будучи при повній памяті, здоровому глузді та психічними захворюваннями не страждала, оскільки згідно довідки головного лікаря Олешанської сільської лікарської амбулаторії, не перебувала на обліку в психіатричному диспансері. Додатково зазначили, що при складанні заповіту дієздатність [PERSON] була засвідчена секретарем виконкому Олешанської сільської ради Тлумацького району [PERSON], проте остання не може бути присутня в суді як свідок, оскільки перебуває за кордоном. Щодо позовної вимоги про визнання протиправним рішення Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. та його скасування, представник сільської ради - сільський голова с. Олеша - [PERSON] зазначив, що дане рішення не є обовязковим до виконання, а тому цим рішенням будь-яких прав як покійної [PERSON], так і [PERSON] не порушено. Просив в задоволенні даної позовної вимоги також відмовити. Крім того, відповідачі просили суд застосувати до даних правовідносин строк давності, який позивачкою пропущено безпідставно. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який працював психіатром Тлумацького району, повідомив, що памятає пацієнтку [PERSON] та вказав, що вона страждала церебральним атеросклерозом, психотична стадія, дементний синдром. Вказана хвороба є невиліковною і повернути пацієнтку до нормального психічного стану було неможливо. Такий стан [PERSON] є незворотним і вона не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними як на момент її обстеження, так і в подальшому. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що [PERSON] ніколи не була психічно хворою. Також зазначили, що догляд за покійною [PERSON] здійснювала її дочка [PERSON], яка проживала з нею в одному господарстві до своєї смерті, обробляла земельні ділянки, проводила її похорон та і надалі постійно проживала у спірному господарстві. Що ж стосується позивачки [PERSON], всі свідки повідомили, що остання матері не допомагала, і як до смерті [PERSON], так і після її смерті в спірному господарстві не проживала, за нею не доглядала, ремонтних та інших робіт не проводила, земельні ділянки не обробляла, оскільки проживала у м. Городенка. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що виконкомом Олешанської сільської ради прийнято рішення № 30 від 28.06.1988 р., про що свідчить архівний витяг з протоколу № 6 (а.с. 11). Як зазначає позивачка, про вищевказане рішення вона довідалась лише у 2012 р. під час слухання Тлумацьким районним судом іншої цивільної справи (№ 2/0916/19/2012). Даний факт визнаний сторонами у судовому засіданні, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. У відповідності до положень ст. 71 ЦК України (1963 р.) та згідно ст. 257 ЦК України (2003 р.), позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 76 ЦК України (1963 р.) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК (2003 р.) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки рішення виконкому Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. не стосувалось прав та обовязків позивачки [PERSON], то вона жодним чином не могла довідатись про його існування до моменту повідомлення її в судовому засіданні під час розгляду справи № 2/0916/19/2012. Суд вважає це обєктивною перешкодою для позивачки, що позбавило її можливості звернення до суду з відповідним позовом у встановлені цивільним законодавством строки, а тому даний строк слід поновити. Пунктом 2 рішення виконкому Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р рекомендовано [PERSON] зробити заповіт. Позивачка вважає, що даним рішенням її матір [PERSON] примусили оформити заповіт. Проте суд не погоджується з вищевказаними доводами позивачки, оскільки дане рішення носило рекомендаційний характер, не містило вимог щодо його обовязкового виконання , не зобовязувало [PERSON] вчинити ту чи іншу дію, а також жодним чином не порушує будь-яких прав позивачки [PERSON] Тому, з врахуванням викладеного, позовна вимога [PERSON] щодо скасування рішення Олешанської сільської ради № 30 від 28.06.1988 р. та визнання його протиправним не підлягає до задоволення. Ст. 534 Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, який підлягає до застосування при розгляді даної справи в частині визнання заповіту [PERSON] від 29.06.1988 р. недійсним, передбачено, що кожний громадянин може за життя залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 541 цього Кодексу, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. При цьому, як передбачає ст. 55 цього Кодексу, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Таке ж право належить і спадкоємцям. Судом встановлено, що відповідно до копії заповіту від 29 червня 1988 року, посвідченого секретарем виконкому Олешанської сільської ради Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] [PERSON] заповіла все належне їй майно своїй дочці [PERSON]. Даний заповіт був зареєстрований в реєстрі за № 34 (а.с. 12). [PERSON] померла 27.03.1991 року і на момент смерті [PERSON] на праві власності належав житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться в с. Олеша Тлумацького району по вул. Грушевського, 54. Дані факти не заперечується сторонами та були встановлені рішенням Тлумацького районного суду від 20.01.2012 р., яке на даний час вступило в законну силу (а.с. 7-8). Ухвалою Тлумацького районного суду від 02.11.2012 року по справі була призначена судово-психіатрична (посмертна) експертиза, на вирішення якої були поставлене питання: «Чи на момент складання заповіту, посвідченого секретарем виконкому Олешанської сільської ради народних депутатів Тлумацького району Івано-Франківської області [PERSON] від 29.06.1988 р., зареєстрованого у реєстрі за № 34, згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповіла [PERSON], [PERSON], [INFO], яка померла 27.03.1991 р., могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ?» Відповідно до Акту № 452 амбулаторної судово-психіатричної експертизи (посмертна) на досліджувану [PERSON], проведеної Обласним клінічним психоневрологічним диспансером, експертна комісія прийшла до висновку, що підекспертна [PERSON] страждала стійким хронічним психічним розладом у формі судинної деменції та на період складання заповіту 29.06.1988 р. перебувала у стані, при якому не була здатною усвідомлювати свої дії і керувати ними (а.с. 96-98). Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо психічного стану здоровя [PERSON], оскільки жоден зі свідків не має медичної освіти та не може однозначно стверджувати про те, в якому стані перебувала померла [PERSON] та чи вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи, що висновком посмертної судової - психіатричної експертизи, поясненнями у суді свідка [PERSON], підтверджено те, що по своєму психічному стану в момент підписання заповіту (29.06.1988 року ) [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому суд вважає правомірними вимоги позивачки щодо визнання недійсним заповіту померлої [PERSON] Проте, вимоги позивачки щодо визнання недійсним заповіту від 29.08.1988 р. померлої [PERSON] не можуть бути задоволені, оскільки позивачкою [PERSON] пропущений строк позовної давності. Відповідно до ст.71 ЦК України (1963 року) та ст.257 ЦК України (2003 року), загальна позовна давність встановлюється у три роки. При цьому, перебіг позовної давності, відповідно до ст.76 ЦК України (1963 року) та ст.261 ЦК України (2003 року), починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з оглянутих у судовому засіданні погосподарських книг Олешанської сільської ради, позивачка [PERSON] вибула з господарства в с. Олеша по вул. Грушевського, 54 ще у 1956 році. Даний факт також підтверджується і самою позивачкою. Матір позивачки [PERSON] померла 27.03.1991 року і саме з цього часу відкрилася спадщина, відповідно до ст. 525 ЦК України 1963 року. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що вона була присутня на похороні матері, також цей факт підтвердили і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Тобто з моменту похорону позивачка могла дізнатися про наявність заповіту матері [PERSON], вчинивши дії по прийняттю спадщини, передбачені діючим на той час цивільним законодавством. Проте, як встановлено в судовому засіданні та ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2012 р. по справі № 2/0916/19/2012, позивачка [PERSON] своїм правом на прийняття спадщини не скористалась, у період з 27.03.1991 р. по 23.09.1991 р. відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подала, у спірному будинковолодінні не проживала, і звернулася до суду з даним позовом про визнання заповіту недійсним тільки 01.10.2012 року, тобто після спливу строку позовної давності. При цьому, позивачка не навела суду причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті матері та не довела суду їх поважність. Суд критично ставиться до посилань позивачки та її представника про те, що позивачка вступила в управління спадковим майном, так як проживала у спірному будинковолодінні, оскільки як ствердили всі свідки та не заперечувала позивачка вона вибула з даного господарства ще задовго до смерті своєї матері [PERSON] Позивачка у своїй заяві до державного нотаріуса [PERSON] зазначає, що вона проживала за адресою [INFO] до 1956 р. (а.с. 111). У судовому засіданні відповідачі просили суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, а відповідач [PERSON] подав про це письмову заяву. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ч.4 ЦК України). Таким чином, позивачкою пропущений строк звернення до суду з вимогою про визнання заповіту [PERSON] від 29.06.1988 р. недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги. Питання судових витрат по справі суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. Враховуючи те, що [PERSON] при подачі позовної заяви в повній мірі за однією з позовних вимог не був сплачений судовий збір, з неї слід стягнути на користь держави 107 грн. 30 коп. недоплаченого судового збору по вимозі немайнового характеру. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved