Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, вимоги якої неодноразово доповнювались та уточнювались під час розгляду справи, до відповідача, в якій просить визнати нікчемним в частині умов оренди та строку правочин договір оренди № 240 жилого приміщення квартири [ADDRESS], укладений 11.11.2004 року між нею та відповідачем [PERSON] національним торговельно-економічним університетом (далі по тексту - КНТЕУ), як правочин, що порушує публічний порядок, у тому числі п.п.1.2, 1.3 розділу 1; розділ 2; розділ 4; п.п.5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11, 5.12 розділу 5; п.п.6.2, 6.3 розділу 6; п.п.7.2, 7.3, 7.4 розділу 7; п.п.8.2, 8.3, 8.4, 8.7 розділу 8 вказаного договору; застосувати наслідки недійсності частково нікчемного правочину до нікчемних частин вищевказаного договору оренди шляхом виключення з нього перелічених пунктів та розділів і способом зміни правовідношення по договору оренди на правовідношення по договору найму жилого приміщення квартири [ADDRESS]; визнати незаконними дії відповідача щодо укладення з нею (позивачем) договору № 240 від 11.11.2004 оренди вказаної квартири в частині оренди та строку, яка належить до державного житлового фонду; зобов»язати КНТЕУ у місячний термін з моменту вступу рішення в законну силу привести зазначений договір у відповідність до вимог законодавства щодо Типового договору найму житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України; стягнути з КНТЕУ заподіяну моральну шкоду в розмірі 20000 грн. та понесені судові витрати. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 29.12.1998 року вона почала свою трудову діяльність у КНТЕУ (докторантура). Університет забезпечив її житлом за адресою: [ADDRESS] (гуртожиток № 5 для аспірантів, докторантів, малосімейних викладачів), в якому вона була зареєстрована з 1999 року. 29.12.2001 року між нею та відповідачем було укладено контракт щодо трудових взаємовідносин на посаді доцента кафедри менеджменту, згідно п.1.2 якого відповідач зобов»язався створити їй нормальні побутові умови. 30.12.2003 року між сторонами було укладено контракт № 372 щодо посади професора кафедри менеджменту строком з 30.12.2003 року по 29.12.2008 року, відповідно до п.1.2 якого відповідач зобов»язувався створити їй безпечні умови праці, а також нормальні побутові умови. Згідно п.1.6 вказаного контракту, відповідач зобов»язувався надати за окремим договором у користування житло, що знаходиться в оперативному управлінні університету, яке працівник може викупити за залишковою вартістю через 15 років роботи в університеті. Після захисту докторської дисертації у 2004 році на виконання умов контракту № 372 для покращення умов життя їй (позивачу) було надано у користування квартиру [ADDRESS], яка знаходиться в оперативному управлінні відповідача на підставі Свідоцтва про право власності від 24.05.2004 року № 783434, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу [PERSON] міської ради ([PERSON] міської державної адміністрації) від 14.05.2004 року № 878-с. Вказане жиле приміщення зареєстровано у БТІ м.Києва на праві загальнодержавної власності за відповідачем КНТЕУ в реєстровій книзі № 392-270 за реєстровим номером 43998 від 26.05.2004 року. Тобто, на думку позивача, дане житло було передано відповідно Наказу КМДА відповідачу в оперативне управління. 11.11.2004 року між нею (позивачем) та КНТЕУ було укладено договір № 240 оренди жилого приміщення квартири [ADDRESS], згідно п.1.3 якого визначено, що за дотримання цих умов після 15 років проживання квартира може бути передана орендареві у його власність за окремим договором. 01.02.2006 року між сторонами було укладено контракт № 1327 щодо посади проректора з наукової та інноваційної діяльності з 01.02.2006 року по 30.06.2010 року, відповідно до п.1.4.6 якого передбачено її (позивача) право викупити через 15 років роботи в університеті надане в користування житло за залишковою вартістю. Пунктом 1.5.3 вказаного контракту передбачено обов»язок університету щодо передачі наданого у користування житла відповідно до контракту № 372 від 30.12.2003 року та договору оренди № 240 від 11.11.2004 року, яке знаходиться в оперативному управлінні університету, їй (позивачу) за залишковою вартістю через 15 років роботи в університеті за окремим договором. З моменту набуття права на вказане житло, вона (позивач) постійно мешкала, а з 10.06.2005 року зареєстрована за вказаною адресою, здійснювала косметичний ремонт, самостійно сплачувала рахунки за утримання квартири та комунальні послуги з січня 2005 року по листопад 2010 року за квитанціями ОСББ «Барвінок» на ім»я [PERSON] Позивач акцентує увагу на тому, що її право користування квартирою № 94 по вул.Братиславській, 9-А в м.Києві не ставилось під сумнів Апеляційним судом м.Києва, який в своєму рішенні від 14.06.2011 року, посилаючись на норми ст.ст.72, 107 ЖК України, відмовив у задоволенні вимоги КНТЕУ у визнанні її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказане рішення набрало законної сили, є остаточним, в касаційному порядку відповідачем не оскаржувалось, тобто відповідач визнав це рішення законним, отже, не існує судового рішення про визнання її (позивача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] вважає, що оскільки вищевказана квартира є об»єктом права державної власності, то відповідно до ч.ч.2, 3 ст.810 ЦК України, ст.61 ЖК України, ст.1 ЗУ «Про оренду державного і комунального майна», відповідач не мав законного права бути орендодавцем квартири і не міг бути стороною у договорі оренди житла з викупом, а тому законних підстав для укладання договору оренди № 240 від 11.11.2004 року у КНТЕУ не було, в зв»язку з чим просить визнати незаконними дії відповідача щодо укладення з нею вказаного договору в частині оренди та строку. Також, позивач, посилаючись на вищевказані норми закону, а також на те, що вона більше 10 років пропрацювала в КНТЕУ, постійно проживала в квартирі з 2004 року, зареєстрована у спірному житлі з 10.06.2005 року, отримувала на своє ім»я квитанції про сплату житлово-комунальних послуг і сплачувала їх, неодноразово проводила косметичні ремонти, вважає, що між нею та КНТЕУ у 2004 році було укладено договір найму житла. Як вказує позивач, правочин від 11.11.2004 року договір оренди житла, містить заборонені законодавством для житла державного житлового фонду умови оренди і строку та був спрямований на порушення її конституційних прав і свобод, в тому числі і гарантованих ст.ст.1, 3, 41, 47, 48, 64 Конституції України; в порушення ч.1 ст.203 ЦК України зміст договору оренди суперечить нормам ЦК України, ЖК України, ЗУ «Про оренду державного і комунального майна» та моральним засадам суспільства. Тому позивач просить з урахуванням положень ч.ч.1, 2 ст.215, ч. 3 ст.216, ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України визнати нікчемним в частині умов оренди та строку вищевказаний правочин, як правочин, що порушує публічний порядок, у тому числі п.п.1.2, 1.3 розділу 1; розділ 2; розділ 4; п.п.5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11, 5.12 розділу 5; п.п.6.2, 6.3 розділу 6; п.п.7.2, 7.3, 7.4 розділу 7; п.п.8.2, 8.3, 8.4, 8.7 розділу 8 вказаного договору, а також застосувати наслідки недійсності частково нікчемного правочину до нікчемних частин вищевказаного договору оренди шляхом виключення з нього перелічених пунктів та розділів і способом зміни правовідношення по договору оренди на правовідношення по договору найму жилого приміщення квартири [ADDRESS]. Крім того, з урахуванням норм п.6 ч.2 ст.16, ч.ч.4, 5 ст.216, ч.1 ст.217 ЦК України [PERSON] просить зобов»язати КНТЕУ у місячний термін з моменту вступу рішення в законну силу привести зазначений договір у відповідність до вимог законодавства щодо Типового договору найму житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 грн., обґрунтовуючи ці вимоги тим, що внаслідок дій відповідача вона опинилась на вулиці без житла, без певного місця проживання. В результаті неправомірних дій ректора КНТЕУ [PERSON] щодо укладення строкового договору оренди замість передбаченого законом безстрокового договору найму житла квартири державної (загальнодержавної) власності вона залишилась без житла, у неї з»явилося відчуття постійної тривоги, хвилювання та безсоння. Також, заподіяна моральна шкода виявилась у порушенні нормальних життєвих зв»язків через позбавлення житла, відчуття незахищеності, відсутності впевненості в завтрашньому дні, неможливості продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Посилаючись на викладені обставини, позивачка просить задовольнити її вимоги, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивач та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, викладених в доповненій позовній заяві, підтримали і просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. В своїх запереченнях зазначив, що такого способу захисту цивільних прав, як визнання нікчемним правочину, не визначено ні законом, ні договором. Крім того, ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав, як визнання дій відповідача неправомірними. На думку представника відповідача, суд не може розглядати вимогу про визнання нікчемним договір оренди в частині умов оренди та строку, оскільки така вимога не може бути задоволена. Також, [PERSON] вважає, що позивач не обґрунтувала, в чому саме полягає нікчемність договору в частині умов оренди та строків, які саме пункти договору є нікчемними та в чому вони є нікчемними, в чому полягає порушення публічного порядку та які саме підстави, наведені в ст.228 ЦК України, дають можливість застосувати вказану норму закону до спірних правовідносин, а також позивачем не обґрунтовано, яким саме нормативно-правовим актом передбачено такий спосіб захисту цивільних прав, як зобов»язання відповідача привести у відповідність договір оренди Типовому договору найму житла, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України. Заперечуючи проти позову, представник відповідача послався і на те, що суд не може як наслідок нікчемності правочину в частині оренди та строків зобов»язати КНТЕУ укласти з позивачем інший договір, оскільки такий правовий наслідок недійсності (нікчемності) правочину не передбачений законом. Також, [PERSON] зазначив, що правовою підставою для укладення договору оренди були Статут КНТЕУ, зокрема п.3.3, ч.ч.3, 5 ст.63 ЗУ «Про вищу освіту», ч.ч.1, 3 ст.810, ч.1 ст.812, ч.ч.1, 2 ст.813 ЦК України. Представник відповідача також зауважив і на те, що Деснянським районним судом м.Києва та Апеляційним судом м.Києва розглядалась справа за позовом КНТЕУ про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення позивача з квартири в зв»язку з припиненням договору оренди і судами вже досліджувалась правомірність укладення договору оренди та наявність підстав для виселення. До правовідносин, які виникли між [PERSON] та КНТЕУ, норми ЖК України не застосовуються, оскільки в КНТЕУ немає квартирної черги, позивач ордер на квартиру в порядку, визначеному ЖК України, не отримувала, а тому до даних правовідносин застосовувалися норми ЦК України. Апеляційним судом м.Києва в мотивувальній частині рішення від 14.06.2011 року було встановлено, що 11.11.2004 року між сторонами було укладено договір оренди житлового приміщення, який був припинений в зв»язку із звільненням [PERSON] з КНТЕУ. Колегія суддів застосувала саме норми ЦК України як підставу для виселення та визнала, що між сторонами виникли правовідносини, які мають регламентуватися нормами ЦК України, оскільки між сторонами не було правовідносин згідно ЖК України. Також представник відповідача просить про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що оскільки предметом спору є визнання нікчемним правочину в частині умов оренди та строку, визнання укладеним договору, визнання дій відповідача неправомірними та стягнення моральної шкоди, тому слід по кожній з вимог застосовувати загальний строк позовної давності, а саме три роки, виходячи з положень ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.261 ЦК України. Оскільки договір було укладено 11.11.2004 року, то позивач пропустила строк позовної давності. Представник відповідача також зауважив, що в лютому 2009 року спірний договір розірвано з ініціативи відповідача згідно наказу від 17.02.2009 року на підставі п.8.2 договору. Представник 3-ої особи [PERSON] міської державної адміністрації (Головного управління житлового забезпечення) в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. В письмових пояснення від 17.08.2011 року представник 3-ої особи [PERSON] просить розглядати справу у відсутність представника та прийняти рішення у відповідності до норм чинного законодавства, вказуючи на те, що ГУЖЗ (КМДА) не є стороною оспорюваного договору та неможливістю забезпечити явку представника в судове засідання. В цих же поясненнях представник зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються норми і положення Цивільного Кодексу України, ЗУ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2009 року № 274 «Про затвердження Порядку оренди житла з викупом» (а.с.103 т.1). Представник 3-ої особи [PERSON] також просить розглядати справу у відсутність представника ГУЖЗ (КМДА) та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.4 т.2) 3-я особа ректор КНТЕУ [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду надійшли письмові пояснення 3-ої особи на позовну заяву, аналогічні запереченням представника відповідача, в яких 3-я особа також просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог [PERSON] (а.с.161-165 т.3, а.с.53 т.4). Позивач та її представники [PERSON], [PERSON] проти заяв представника відповідача та 3-ої особи [PERSON] про застосування строку позовної давності заперечували. При цьому позивач вказала на те, що звернулась до суду з даним позовом у квітні 2011 року. Відповідно до ч.4 ст.258 ЦК України (яка діяла до 15.01.2012 року), до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовувалась позовна давність у 10 років. Згідно ч.3 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Початок виконання договору оренди № 240 від 11.11.2004 року почався 11.12.2004 року з передачі ключів від квартири згідно акту від 11.12.2004 року та вселення в житло. Посилаючись на викладене, а також на п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI від 20.12.2011 року, [PERSON] вважає, що строк пред»явлення вимог про застосування наслідків нікчемного правочину не сплив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали наглядового провадження Прокуратури Деснянського району м.Києва №10-53/203-12, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, в т.ч. і судових рішень, 29.12.2001 року між позивачем [PERSON] та відповідачем КНТЕУ було укладено контракт з науково-педагогічним працівником щодо трудових взаємовідносин, згідно якого позивач була зарахована на посаду доцента кафедри менеджменту строком з 29.12.2001 року по 26.08.2006 року. Пунктом 1.2 вказаного контракту відповідач зобов»язався створити позивачу безпечні умови для праці, а також нормальні побутові умови (а.с.11-12 т.1). 30.12.2003 року між сторонами було укладено контракт № 372, згідно якого позивач була зарахована на посаду професора кафедри менеджменту строком з 30.12.2003 року по 29.12.2008 року. Пунктом 1.2 вищезазначеного контракту відповідач зобов»язувався створити позивачу безпечні умови праці, а також нормальні побутові умови. Також, згідно п.1.6 вказаного контракту, відповідач зобов»язувався надати за окремим договором у користування житло, що знаходиться в оперативному управлінні університету, яке працівник може викупити за залишковою вартістю через 15 років роботи в університеті (а.с.13-14 т.1). 11.11.2004 року між [PERSON] та КНТЕУ було укладено договір № 240 оренди жилого приміщення квартири [ADDRESS], згідно п.1.3 якого визначено, що за дотримання цих умов після 15 років проживання квартира може бути передана орендареві у його власність за окремим договором (а.с.7-10 т.1). Вказана квартира належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності від 24.05.2004 року № 783434, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу [PERSON] міської ради ([PERSON] міської державної адміністрації) від 14.05.2004 року № 878-с, та зареєстрована у БТІ м.Києва на праві загальнодержавної власності за відповідачем КНТЕУ в реєстровій книзі № 392-270 за реєстровим номером 43998 від 26.05.2004 року (а.с.15, 104 т.1). Відповідно до акту від 11.12.2004 року, на підставі договору оренди від 11.11.2004 року № 240, позивачу 11.11.2004 року було передано придатну для проживання квартиру [INFO], а також передано ключі від квартири (а.с.75 т.3). З 10.06.2005 року позивач була зареєстрована у вказаній квартирі тимчасово до 10.06.2010 року (а.с.66 т.1). 01.02.2006 року між сторонами було укладено контракт № 1327, згідно якого позивач була призначена на посаду проректора з наукової та інноваційної діяльності з 01.02.2006 року по 30.06.2010 року. Відповідно до п.1.4.6 даного контракту передбачено позивача право викупити через 15 років роботи в університеті надане в користування житло за залишковою вартістю. Пунктом 1.5.3 визначено, що університет зобов»язується надане у користування житло відповідно до контракту № 372 від 30.12.2003 року та договору оренди № 240 від 11.11.2004 року, яке знаходиться в оперативному управлінні університету, передати [PERSON] за залишковою вартістю через 15 років роботи в університеті за окремим договором (а.с.17-18 т.1). Наказом № 642 від 17.02.2009 року на підставі п.1.3.2 контракту № 1327 від 01.02.2006 року, контракт розірвано та звільнено позивача з 17.02.2009 року. Згідно п.2 даного наказу, договір оренди житлового приміщення № 240 від 11.11.2004 року з [PERSON] у зв»язку з достроковим припиненням трудових відносин з університетом вважати розірваним (а.с.126-127 т.1). Рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 23.03.2010 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до КНТЕУ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Донецька від 28.05.2010 року. Ухвалою Верховного Суду України від 18.10.2010 року [PERSON] було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на вказані судові рішення (а.с.128-140 т.1). Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.10.2010 року позивача було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 94 по вул.Братиславській, 9-А в м.Києві, виселено з вказаної квартири, а також стягнуто заборгованість по орендній платі в сумі 1480 грн. та судові витрати (а.с.141-143 т.1). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 14.06.2011 року, рішення суду в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, та стягнення заборгованості по орендній платі скасовано та постановлено нове рішенням про відмову в позові в цій частині. В решті рішення залишено без змін (а.с.144-146 т.1). Постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 01.03.2012 року було задоволено позов КНТЕУ, визнано протиправними дії Відділу ГІРФО Деснянського РУГУ МВС України в м.Києві щодо відмови у знятті з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS], та зобов»язано зняти позивача з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.05.2012 року дана постанова залишена без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.08.2012 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом КНТЕУ до Відділу ГІРФО Деснянського РУГУ МВС України в м.Києві, 3-я особа: [PERSON], про визнання протиправними дій та зобов»язання вчинити певні дії (а.с.22-23, 24-27, 28-29 т.4). Як свідчить лист УГІРФО ГУМВС України в м.Києві, який знаходиться в матеріалах наглядового провадження Прокуратури Деснянського районного суду м.Києва, 13.03.2012 року на підставі постанови [PERSON] апеляційного адміністративного суду [PERSON] була знята з реєстрації місця проживання за адресою: [INFO]. Позивач на підставі положень ч.ч.1, 2 ст.215, ч. 3 ст.216, ч.ч.1, 2 ст.228 ЦК України просить визнати нікчемним в частині умов оренди та строку договір оренди житлового приміщення № 240 від 11.11.2004 року, як правочин, що порушує публічний порядок, у тому числі п.п.1.2, 1.3 розділу 1; розділ 2; розділ 4; п.п.5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11, 5.12 розділу 5; п.п.6.2, 6.3 розділу 6; п.п.7.2, 7.3, 7.4 розділу 7; п.п.8.2, 8.3, 8.4, 8.7 розділу 8 вказаного договору, а також застосувати наслідки недійсності частково нікчемного правочину до нікчемних частин вищевказаного договору оренди шляхом виключення з нього перелічених пунктів та розділів і способом зміни правовідношення по договору оренди на правовідношення по договору найму жилого приміщення квартири [ADDRESS] з урахуванням положень ст.61 ЖК України. Крім того, на підставі норм п.6 ч.2 ст.16, ч.ч.4, 5 ст.216, ч.1 ст.217 ЦК України [PERSON] просить зобов»язати КНТЕУ у місячний термін з моменту вступу рішення в законну силу привести зазначений договір у відповідність до вимог законодавства щодо Типового договору найму житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. Суд вважає ці вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Як визначено ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1,3 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Частина 1 статті 236 ЦК України визначає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як визначено п.18 вказаної Постанови, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об»єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об»єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). Свої вимоги про визнання нікчемним в частині умов оренди та строку договір оренди житлового приміщення № 240 від 11.11.2004 року, як правочин, що порушує публічний порядок, у тому числі п.п.1.2, 1.3 розділу 1; розділ 2; розділ 4; п.п.5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.8, 5.9, 5.10, 5.11, 5.12 розділу 5; п.п.6.2, 6.3 розділу 6; п.п.7.2, 7.3, 7.4 розділу 7; п.п.8.2, 8.3, 8.4, 8.7 розділу 8 вказаного договору, позивач обґрунтовує тим, що даний правочин порушує публічний порядок. При цьому [PERSON] вказує на те, що предмет договору оренди квартира [ADDRESS], передана КНТЕУ на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу [PERSON] міської ради ([PERSON] міської державної адміністрації) від 14.05.2004 року № 878-с в оперативне управління, даній квартирі статус службової не надавався, відповідачем не надано доказів, що це житло належить йому на праві приватної власності, а тому позивач вважає, що вказана квартира належить до державного житлового фонду, про що також свідчить і свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира належить КНТЕУ на праві загальнодержавної власності. На підставі наведених обставин, позивач вважає, що законних підстав для укладення договору оренди № 240 від 11.11.2004 року житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], яка належить до державного житлового фонду, у КНТЕУ не було. З урахуванням наведених аргументів, позивач стверджує, що договір оренди № 240 від 11.11.2004 року (в частині умов і строку оренди) є правочином, недійсність якого прямо передбачена законом, а саме існують правові норми, які безпосередньо визнають його недійсність без дотримання цих норм, оскільки не відповідає вимогам ч.3 ст.810, ст.61 ЖК України, ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» і є таким, що порушує публічний порядок, тобто є нікчемним, а відтак до нього має бути застосовано наслідки недійсності нікчемного правочину. Порушення публічного порядку виявляється в тому, що ним порушуються основні засади державного правопорядку в Україні, встановлені ст.ст.47, 48 Конституції України, відповідно до яких кожен має право на житло та достатній життєвий рівень, що було порушено відповідачем при укладанні договору. Крім того, позивач вказує і на те, що чинним законодавством не передбачено викуп житла, що належить до державного житлового фонду, за залишковою вартістю або передача його орендареві за окремим договором. Суд не приймає до уваги ці доводи позивача, виходячи з наступного. Як встановлено під час судового розгляду, квартира [ADDRESS] належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності від 24.05.2004 року № 783434, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу [PERSON] міської ради ([PERSON] міської державної адміністрації) від 14.05.2004 року № 878-с, та зареєстрована у БТІ м.Києва на праві загальнодержавної власності за відповідачем КНТЕУ в реєстровій книзі № 392-270 за реєстровим номером 43998 від 26.05.2004 року (а.с.15, 104 т.1). Відповідно до зазначеного наказу ГУЖЗ КМДА, інвестору КНТЕУ було оформлено та видано свідоцтво про право власності на вказане житло на підставі заяви, договору про пайову участь, платіжних документів, довідки про виконання умов договору, довідки про джерела фінансування, гарантійного листа, списку інвесторів, доручення, статуту та технічної документації БТІ. Згідно ч.1 ст.63 ЗУ «Про вищу освіту» (в редакції від 01.01.2004 року, чинної на час укладання договору оренди), за вищим навчальним закладом з метою забезпечення діяльності, передбаченої його статутом, і відповідно до закону та його організаційно-правової форми власником (власниками) закріплюються на правах оперативного управління або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, обладнання, а також інше необхідне майно. Частина 3, 4 ст.63 ЗУ «Про вищу освіту» визначають, що вищий навчальний заклад державної та комунальної форм власності самостійно розпоряджається доходами та іншими надходженнями, одержаними від надання дозволених законодавством платних послуг. Таке розпорядження включає в себе право відкривати поточні та депозитні рахунки в банках, збереження коштів на депозитних рахунках банків, право придбання майна та його використання на підставі договорів тощо. Повноваження власника (власників) щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти реалізуються відповідно до законів. Відповідно до п.п.5,6 ч.5 ст.63 цього Закону, вищий навчальний заклад у межах, визначених законами, та відповідно до статуту має право здійснювати капітальне будівництво, реконструкцію, капітальний і поточний ремонти основних фондів на умовах підряду або господарським способом; спрямовувати кошти на будівництво або благоустрій соціально-побутових об»єктів, а також на соціальну підтримку педагогічних, науково-педагогічних та інших категорій працівників вищих навчальних закладів та осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах. Як свідчить виписка зі статуту КНТЕУ, прийнятого Конференцією трудового колективу 21.05.2004 року та затвердженого Міністерством освіти та науки України 10.11.2004 року (а.с.175 т.1), розділом 3 визначено обсяг цивільної правоздатності Університету. Пункт 3.3 статуту вказує на те, що КНТЕУ може здійснювати за рахунок коштів Університету інвестування в житлове будівництво та брати участь у пайовому будівництві житла; придбавати та відчужувати житло та інші матеріальні цінності, що придбані за власні кошти Університету; надавати придбане або здобуте житло науково-педагогічним працівникам, співробітникам Університету у користування, в т.ч. і на умовах оренди, з частковою оплатою його вартості, безоплатно; самостійно розпоряджатися і користуватися будівлями, спорудами, навчальним, науковим, виробничим обладнанням, інвентарем та іншим майном, які відповідно до чинного законодавства України передані Університету. Розділ 5 статуту КНТЕУ містить положення щодо управління Університетом, прав та обов»язків ректора. Згідно п.п.5.2, 5.3 статуту, ректору надані повноваження виступати орендодавцем нерухомого майна, що належить Університету, вирішувати питання щодо поліпшення соціально-побутових і житлових умов науково-педагогічних працівників і співробітників відповідно до діючого законодавства та Колективного договору. Як визначено положеннями ст.810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об»єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об»єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.5 ЖК України, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно ч.ч.1,2 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім»я якого видано ордер. Тобто, аналізуючи вказані докази по справі та наведені норми ЦК України та ЖК України, суд приходить до висновку про наявність у КНТЕУ всіх правових підстав для укладання з [PERSON] саме договору оренди житла відповідно до положень ст.810 ЦК України, оскільки вказане житло є власністю КНТЕУ на підставі відповідного свідоцтва про право власності, а тому не відноситься до державного житлового фонду, тобто до даних правовідносин не можна застосовувати положення ст.61 ЖК України. Окремо слід звернути увагу на те, що ч.2 ст.61 ЖК України, договір найму укладається на підставі ордеру на жиле приміщення, порядок видачі якого регулюється ст.58 ЖК України, згідно якої на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Оскільки квартира не належить до державного житлового фонду, рішення органом, визначеним ст.58 ЖК України, про надання позивачу житла не приймалось, а тому посилання позивача на ст.61 ЖК України є безпідставними. Положення ЗУ «Про оренду державного і комунального майна» на дані правовідносини не розповсюджуються, оскільки, як встановлено судом, а також це встановлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.05.2012 року, правовідносини між сторонами регулюються ЦК України, зокрема ст.810 цього Кодексу. З огляду на викладене суд вважає, що договір оренди житла № 240 від 11.11.2004 року, укладений між сторонами, відповідає чинним на час його укладення нормам законодавства і не є таким, що порушує публічний порядок, а тому визнавати його нікчемним немає підстав. Суд також не приймає до уваги і твердження позивача в обґрунтування своїх вимог про те, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 14.06.2011 року вона не визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 01.03.2012 року встановлено, що втрата нею права на житло відбулась в силу припинення договору оренди та, як наслідок, виселення. Тому, з урахуванням вищевикладеного, а також обставин, встановлених рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.10.2010 року, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 14.06.2011 року, постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 01.03.2012 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.05.2012 року дана постанова залишена без змін, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про визнання правочину частково нікчемним. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання правочину частково нікчемним то, відповідно, відсутні і будь-які підстави для задоволення вимог позивача про застосування наслідків недійсності частково нікчемного правочину до нікчемних частин вищевказаного договору оренди шляхом виключення з нього пунктів та розділів і способом зміни правовідношення по договору оренди на правовідношення по договору найму жилого приміщення квартири [ADDRESS]. Суд також не вбачає підстав і для визнання незаконними дії відповідача щодо укладення з [PERSON] договору № 240 від 11.11.2004 оренди вказаної квартири в частині оренди та строку, яка належить до державного житлового фонду, оскільки даний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно, задоволенню не підлягають і вимоги про зобов»язання КНТЕУ у місячний термін з моменту вступу рішення в законну силу привести зазначений договір у відповідність до вимог законодавства щодо Типового договору найму житла, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також є безпідставними, оскільки позивач мотивує їх неправомірними діями ректора КНТЕУ щодо укладення з нею договору оренди житла, які призвели до того, що вона залишилась без житла, оскільки неправомірність дій 3-ої особи [PERSON] щодо укладання такого договору не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд також відмовляє в їх задоволенні. Що стосується заяв представника відповідача та 3-ої особи [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд вважає їх безпідставними і не вбачає пропуску даного строку з урахуванням положень до ч.4 ст.258 ЦК України, яка діяла до 15.01.2012 року, тобто була чинною на час пред»явлення вимог в квітні 2011 року. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed