Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-12 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], в якому зазначене наступне. 16 листопада 2011 року [PERSON] уклав з відповідачем договір про наміри з метою придбати квартиру в смт. Вороновиця, Немирівського району, Вінницької області. Даний договір був укладений в агентстві нерухомості «ТОВ «Благоустрій АН». У відповідності до п.5 даного договору позивач передав відповідачу завдаток в розмірі 16000 грн. [PERSON] в позові просить визнати даний договір недійсним, оскільки відповідно до чинного законодавства, попередній договір, який був укладений, повинен бути нотаріально посвідчений, так як і основний договір купівлі - продажу. Як наслідок визнання договору недійсним, відповідач повинна повернути кошти, які [PERSON] сплатив як завдаток. Крім того, в позові зазначено, ще одна підстава для визнання договору недійсним, а саме та, що укладений договір є удаваним, оскільки по своєму змісту він являється договором передачі завдатку, тобто попереднім договором купівлі - продажу. Діями відповідача [PERSON] було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в фізичних та психічних стражданнях, нервових зривах, підвищені кровяного тиску, головних болях, безсонні, депресії, погіршені здоровя тощо. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав викладених в позові. Позивач під час розгляду справи просив задовольнити його позовні вимоги з підстав того, що даний договір про наміри, як попередній договір, не посвідчений нотаріально. Однак, в позовній заяві зазначено ще одну підставу для визнання договору недійсним це те, що договір про наміри є удаваним договором, оскільки фактично був укладений договір передачі завдатку. Відповідач заперечувала проти задоволення позову та надала свої письмові заперечення. В засіданні пояснила, що між ними укладений договір про наміри, а не попередній договір. Договір про наміри не повинен нотаріально посвідчуватись, і в даному договорі, який підписаний сторонами, зазначені права та обовязки сторін, в тому числі з приводу завдатку. Сума яка була сплачена позивачем, являється саме завдатком , а не авансом. Моральна шкода, яка спричинена позивачу, являється не обґрунтованою, і не підлягає стягненню. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «Благоустрій АН», яке було залучено до участі у справі, зазначив, що позов не підлягає задоволенню, оскільки був укладений не попередній договір, а договір про наміри, і позивач позбавлений права вимагати повернення завдатку в розмірі 16000 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду докази, прийшов до висновку, про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. В судовому засіданні встановлено наступне. 16 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений «Договір про наміри». Відповідно до даного договору [PERSON], як власник кв.№1 буд.№2 по вул. Бакайській в смт. Вороновиця, має намір продати, а [PERSON] має намір придбати у майбутньому зазначене нерухоме майно. Відповідно до п. 5 договору сторони погодились, що підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу обєкта нерухомості до 10 лютого 2012 року, з метою забезпечення його укладання, покупець передав, а власник прийняв на відповідальне зберігання гарантійну суму завдатку, яка складає 16000 грн., що еквівалентно 2000 дол. США. Сума 1000 дол. США із згоди [PERSON] і [PERSON] до моменту нотаріального оформлення договору купівлі-продажу передається на зберігання Агентству. В п.8.1, 8.2,8.3 договору зазначається про наслідки порушення зобовязання по договору про наміри, в тому числі обумовлюються випадки при яких завдаток повертається позивачу чи випадки залишення завдатку у власника нерухомості. Даний договір підписаний позивачем та відповідачем. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Договір про наміри укладений між позивачем та відповідачем, був укладений в простій письмовій формі. Поняття попереднього договору розкривається в ст. 635 ЦК України, відповідно до якої попередній договір це договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому на умовах встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Дані положення статті для позивача і є тією підставою для визнання договору про наміри недійсним. Однак, як зазначено в ч. 4 ч. 635 ЦК України договір про наміри, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Навпаки, в п.13 договору про наміри зазначено, що цей договір не є попереднім договором у розумінні ст.ст. 635 ЦК України. А отже, договір про наміри не повинен укладатись у формі встановленій для основного договору, в даному випадку, нотаріально посвідчуватись. І як наслідок, не може бути визнаний договір про наміри недійсним з цих підстав. Крім цього, в статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобовязання може забезпечуватись, крім інших видів, завдатком. А в статті 547 ЦК України говориться про письмову форму вчинення забезпечення зобовязання. Поняття «завдаток»міститься в ст. 570 ЦК України це грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Твердження позивача, що договір про наміри є удаваним, оскільки він фактично являється договором передачі завдатку, є безпідставними, оскільки удаваним, згідно ст. 235 ЦК України, є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В договорі про наміри, в пункті пятому, сторони передбачили передачу від покупця завдатку, а отже, не можна стверджувати про приховування правочину. Крім того, сторони дотримались і форми договору завдатку. А відтак, сторони, укладаючи договір про наміри, забезпечили виконання зобовязання шляхом укладення договору завдатку, із зазначенням правових наслідків, передбачених ст. 571 ЦК України. Отже суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання договору недійсним не підлягає задоволенню з тих підстав, про які зазначав позивач. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Враховуючи те, що позовна вимога про визнання договору про наміри недійсним не підлягає задоволенню, приймаючи до уваги ст. 216 ЦК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача завдатку та моральної шкоди теж не підлягають задоволенню. Суд,

Outcome: dismissed