Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-07 00:00:00

Позивач ПАТ КБ ПРИВАТБАНКзвернулось до суду с позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог, представник позивача вказала, що 12.12. 2006 року позивач з відповідачем [PERSON] уклали договір № KRKORX10430374. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримала 6600,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 12.12.2008 року. Однак відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, в звязку з чим станом на 27.12.2011 року її заборгованість перед ПАТ КБ ПРИВАТБАНКсклала 52433,20 гривень, з яких: 356,92 - заборгованість за кредитом, 22454,20 гривень - заборгованість за процентами, 1616,79 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, 25032,28 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500,00 штраф (фіксована сума), 2473,01 гривень штраф (процентна складова). В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що 12.12. 2006 року позивач з відповідачем [PERSON] уклали договір про надання кредиту, однак відповідач не виконує умови договору, в результаті чого утворилась заборгованість у сумі 52433,20 гривень, яку просить стягнути. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає, що відповідач повністю погасила кредит, та не має заборгованості перед банко. Крім того, позивач порушив строк звернення до суду, адже кредит надавався в 2006 році, а звернулись до суду лише в березні 2012 року. Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. В судовому засіданні встановлено. Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач надав позивачу письмову заяву від 12.12.2006 року з відомостями про себе і з проханням надати послуги - кредит у сумі 6600,00. З матеріалів справи вбачається, що відповідач підписав вказану заяву, вказав , що ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання споживчого кредиту, при цьому умови надання послуг встановлюються однаковими для всіх клієнтів, і останні, у разі наданні згоди на укладення договору , приєднуються до цих умов. Відповідно до укладеного договору від 17 липня 2007 року позивач надав відповідачу строковий кредит у сумі 6600,00 гривень з кінцевим терміном повернення 11.12.2008 року, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 12.0 % на рік, на суму залишку заборгованості по кредиту. Сплата штрафу у розмірі 500 грн., відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлена пунктами 4.2,5.3,5.5 Умов надання споживчого кредиту. Позивач відповідно до умов кредитного договору свої зобов'язання виконав у повному обсязі. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином, згідно з вимогами договору та у встановлений строк, що передбачено ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ч. 1 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ч. 1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач умови договору не виконав, що призвело до виникнення заборгованості. Зазначені вимоги відповідач на час розгляду справи у суді також не виконав. На підтвердження позовних вимог позивачем наведений розрахунок заборгованості, з яким суд погоджується, оскільки його не спростовано, а саме: 356,92 гривень заборгованість за кредитом, 22454,20 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 25032,28 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1616,79 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, 500,00- штраф, 1455,47 гривень - штраф (процентна складова). Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини , які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом не можуть бути прийняти до уваги твердження відповідача стосовно пропуску строку позивача звернення до суду, оскільки відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з матеріалів справи, п. 5.5. укладеного договору, термін позовної давності складає 5 років. Вирішуючи питання про стягнення суми пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, суд виходить з того, що позивач нарахував пеню без урахування положення ч.2 ст.258 ЦК України щодо позовної давності в один рік, яка застосовується при стягненні неустойки, розрахувавши неустойку за межами позовної давності. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення штрафів суд приходить до висновку, що є безпідставним застосовувати до відповідача подвійну правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання, що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності , розумності і справедливості. Так відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом , пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності , а не окремими видами штрафних санкцій. Тому позовні вимоги про стягнення штрафу задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати по справі, суд керується ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача сплачені судові витрати по справі.

Outcome: partial