Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності належить 7/12 частин домоволодіння №19 по вул. Дмитренко в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.2009 р.; відповідачу належить 5/12 частин домоволодіння, зазначеного вище, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.2009 р. Вказане домоволодіння складається з житлового будинку А-І, прибудови а-1, ганок а, літнього душа Д, сараю тимчасового Е, сараю тимчасового Ж, літньої кухні Г, сараю Б, вбиральні В. Вартість усього домоволодіння складає 39 202 грн., частка позивача 22\~862,00 грн. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, остання зробила ремонт за власний рахунок, оскільки будинок був у поганому стані: за виклик техніка було сплачено у 2005 році для оформлення спадщини 289, 96 грн., при цьому, відповідач обіцяла повернути Ѕ частину 194,96 грн., заборгованість по газу 911,00 грн., у тому числі обрізка газової труби 117, 93 грн., у грудні 2009 року за час ремонту було сплачено за підключення газу 877,46 грн., при підключенні електропостачання було витрачено 323,00 грн., за спіл дерев 500,00 грн., ремонт крівлі веранди шифером обійшовся у 500,00 грн., купівля водокачки 2\~500,00 грн. Таким чином, позивач понесла витрати в сумі 7\~850,00 грн., при цьому Ѕ частина складає 3\~925,00 грн., та оскільки відповідач у добровільному порядку зобовязання по поверненню грошових коштів не виконує, а позивач мешкає у спірному будинку, та відповідач не бажає добровільно вирішити питання про поділ будинку в натурі, у позові й заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 3\~925,00 грн. та про поділ буд. №19 по вул. Дмитренко в м. Дніпропетровську в натурі, виділив позивачеві 7/12 частин. Відповідач позов визнала частково та звернулася із зустрічним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що склалися конфліктні відносини із сестрою, та [PERSON] одноособово володіє та користується спірним домоволодінням №19 по вул. Дмитренко в м. Дніпропетровську, тоді як відповідачеві належить 5/12 частин (за судового розгляду представник відповідача пояснила, що фактично зазначене домоволодіння здається у найм позивачем іншим особам), та відповідач заперечувала проти стягнення з неї грошової суми, посилаючись на те, що не користувалася ані газом, ані електроенергією, оскільки навіть не мала такої можливості, адже [PERSON] на свій розсуд володіє та користується спірним домоволодінням, та сторони не можуть досягнути згоди щодо розпорядження майном, що є спільною власністю. Разом з тим, за розгляду справи (у судовому засіданні 10.04.20120 р.) відповідач в особі представника повідомила, що не підтримує вимог зустрічного позову щодо виділу в натурі 5\\12 частин домоволодіння №19 по вул. Дмитренко у м. Дніпропетровську, та про визначення порядку користування земельною ділянкою розміром 1 314 мІ під домоволодінням №19 по вул. Дмитренко у м. Дніпропетровську тощо; у звязку з наведеним представник відповідача просила суд ухвалити рішення, яким вселити її у житловий будинок №19 по вул. Дмитренко в м. Дніпропетровську, та зобовязати [PERSON] не перешкоджати відповідачеві у користуванні домоволодінням. Заслухав пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення зустрічного позову повністю та про відмову в задоволенні первісного позову повністю, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Утім, позивач не виконала обовязок доказування, не скористалася процесуальними правами, визначеними ЦПК, не клопотала про забезпечення доказів шляхом їх витребування за умови складнощів в їх отриманні, у звязку з чим су мав змогу дійти до іншого висновку у справі. Так, як встановлено судом, позивач є власником 7/12 частин домоволодіння №19 по вул. Дмитренко в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.01.2009 р.; відповідач є власником 5/12 частин зазначеного вище домоволодіння відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07.03.2009 р. та зареєстрованого у КП ДМБТІ у відповідності до витягу про реєстрацію права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Разом з тим, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Як встановлено судом, з боку [PERSON] чиняться перешкоди у користуванні [PERSON] належною їй частиною власності шляхом не допуску до домоволодіння; у відповідності до пояснень представника відповідача спірне домоволодіння використовується позивачем задля здачі у найм (позивач не надала доказів, які би спростовували повідомлене відповідачем), та за таких обставин зустрічний позов підлягає задоволенню та порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом зобовязання [PERSON] усунути [PERSON] перепони у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] у житловий будинок №19 по вул. Дмитренко у м. Дніпропетровську. Щодо вимог первісного позову, то, відмовляючи повністю в його задоволенні, суд виходить з наступного. За ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Ухвалою суду від 30.03.2011 р. у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу та на вирішення якої були поставлені наступні питання: визначити всі можливі варіанти поділу домоволодіння № 19 по вул. Дмитренко у м. Дніпропетровську з урахуванням часток кожного із співвласників на домоволодіння ([PERSON] - 7/12 часток, [PERSON] - 5/12 часток), які існують варіанти порядку користування земельною ділянкою з урахуванням поділу домоволодіння відповідно до їх часток ([PERSON] - 7/12 часток, [PERSON] - 5/12 часток) у домоволодінні № 19 по вул. Дмитренко у м. Дніпропетровську. При винесенні та проголошенні ухвали сторонам були розясненні положення ст. 146 ЦПК України, утім, оскільки з боку відповідача не була проведена оплата за проведення експертизи, матеріали судової справи були повернуті без виконання до суду. Оскільки суд не володіє спеціальними знаннями у галузі цієї науки, позивачем відповідне клопотання про призначення судової експертизи не було заявлено, розвязання вимоги первісного позову про поділ будинку в натурі не є можливим, оскільки потребує спеціальних знань, якими суд не володіє, та вирішення якиз . Разом з тим, відмовляючи в задоволенні первісного позову, зокрема, у задоволенні його вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3\~925,00 грн., суд виходить з приписів ст.ст. 10, 60 ПК України та з того, що позивач не надала доказів у відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України з приводу понесених нею витрат по проведенню ремонту домоволодіння, що надало би змогу суду дійти до іншого висновку у справі. Так, за ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Утім, надані позивачем в якості доказів копії квитанцій свідчать про сплату позивачем послуг КП ДМБТІ задля реєстрації права власності позивача на належну їй частину домоволодіння, про сплату позивачем 17.02.2010 р. 220,99 грн. за послуги позачергової перевірки правильності роботи (а.с.20) прибору обліку за адресою: Заярська, 3, а також грошової суми в розмірі 877,46 грн. за вчинення врізкиВАТ Дніпрогаз; останні докази не містять інформації щодо предмета доказування, через що у сенсі ч. 1 ст. 58 ЦПК України є неналежними. Вирішуючи в обовязковому порядку питання про розподіл судових витрат у порядку ст. 215 ЦПК України, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, тому з урахуванням того, що позов задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягають присудженню до сплати судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 8 (восьми) грн. 50 (пятдесяти) коп.

Outcome: approved