Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-15 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира надійшла позовна заява ПАТ КБ "ПриватБанк", в якій представник позивача просить, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZRL0GK00000002 від 5 квітня 2006 року у розмірі 726 757,59 грн., звернути стягнення квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,7 м. кв. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 05.04.2006 р.) позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а також, виселити відповідача із вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України. В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначив, що 5 квітня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір, який останній порушив, не повернувши Банку кредитні кошти згідно із погодженим графіком, чим допустив прострочення виконання зобов'язання за договором, у зв'язку з чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав повністю і зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав та не повідомив про поважні причини неявки. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд має можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким що підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Встановлено, що 5 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ZRL0GK00000002. За умовами даного договору відповідач отримала від позивача кредит у розмірі 342 230,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно графіку, у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.04.2026 р. У порушення зазначеного договору відповідач не повернув Банку кредитні кошти, згідно із погодженим графіком, чим допустив прострочення виконання зобов'язання за Кредитним договором. Станом на 13 вересня 2010 року заборгованість позичальника перед Банком за простроченим кредитом складає 726 757,59 грн. Позивач зобов'язався щомісяця сплачувати нараховані проценти за користування кредитними коштами, що, у встановлені Кредитним договором строки, позивачу ним не було сплачено, в результаті чого, утворилась заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 112 084,98 грн., отже, відповідно до наданого представником позивача розрахунку, загальна заборгованість [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 13 вересня 2010 року становить 726 757,59 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. ст. 530 ЦК України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачає, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням). В забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором, між позивачем та відповідачем був укладений Іпотечний договір від 27 лютого 2007 року. За умовами вказаного Іпотечного договору остання надала Банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності. Відповідно до Кредитного та Іпотечного договорі, у випадку затримок погашення кредиту та сплати відсотків по ньому, що допустив Позичальник, Банк має право достроково стягнути наданий раніше кредит, проценти по ньому та штрафні санкції з Позичальника, у тому числі і шляхом звернення стягнення на забезпечення. Відповідно до ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Ч. 1 ст. 589 ЦК України передбачає, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно Іпотечного договору, позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі не виконання в момент настання терміну виконання відповідачами будь-яких зобов'язань, що забезпечені Іпотекою за цим договором. В силу ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним пов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на якийзверненостягнення, шляхом його продажу. Відповідно до положень ст. 39 Закону України "Про іпотеку" реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону, тобто від імені іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Таким чином, відповідно до зазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмету іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки позичальником належним чином не виконуються умови кредитного договору. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу є обґрунтованою, а тому, підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про виселення відповідача із спірно квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, слід зазначити наступне. Згідно ч. ч. 1, 3 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводить у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч.4 ст. 9, ст.109 ЖК України, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернено стягнення на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений строк. З огляду на викладене, позовні вимоги про виселення відповідача із квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судові витрати у розмірі 1 828,5 грн.

Outcome: approved