Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Житло План" про визнання недійсним договору від 21.09.2012 року, укладеного між ним та ТзОВ "Авто Житло План" та зобов'язання відповідача повернути в його власність кошти в розмірі 114570,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення Договору. Письмових заперечень відповідача на позов суду не надано. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі на зазначених у позовній заяві підставах та просили його задовольнити. Відповідач, будучи повідомленим про день та час судового розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до ч.4 ст.169, ст.ст.224-228 ЦПК України, за згодою представників позивача, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити заочне рішення за наявності у справі достатніх матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оцінюючи пояснення, дослідженні надані в справі докази в їх сукупності та встановлені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги доведені, обґрунтовані, підлягають до задоволення. Встановлено, на підставі досліджених доказів, що 21 вересня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Житло План" (далі Товариство) в особі менеджера Садовської Лариси Анатоліївни, що діє на підставі довіреності № 42 від 03.09.2012 року був підписаний договір № 044598 про надання послуг, відповідно до якого Товариство зобов'язано надати від свого імені і за рахунок клієнта (позивача) систему послуг, спрямованих на придбання клієнтом товару, зазначеного в додатку № 1 до Договору, на умовах додатку № 2 до Договору. Так, п.1.1 даного договору його предметом є надання учаснику Програми "Авто-Житло" послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу/об'єкту нерухомості, земельної ділянки та іншого, далі Товару, через Програму "Авто-Житло", організовану Товариством, базуючись на принципі взаємодопомоги Учасників Програми "Авто-Житло". За даним договором відповідач зобов'язувався перед позивачем зареєструвати його як учасника Програми "Авто-Житло", організувати і проводити Розподільчі акти щодо надання Права на отримання обраного Товару, забезпечувати отримання Товару згідно з умовами діяльності Програми "Авто-Житло", надавати послуги в порядку та строки, передбачені в умовах діяльності Програми "Авто-Житло" та суворо дотримуватися даних умов (ст.2 Договору). В свою чергу позивач зобов'язувався сплатити реєстраційний платіж, що становить 20% в т.ч. ПДВ від суми, визначеної в п.1.3 цього Договору, який сплачується авансом, при підписанні цього Договору. Щомісячно сплачувати чисті платежі та адміністративні витрати, розмір яких визначений у Додатку № 1 до Договору, дотримуватися Умов діяльності Програми "Авто-Житло" (ст.3). Строк дії договору з 21 вересня 2012 року по 21 вересня 20142 року, або до моменту виконання сторонами всіх зобов'язань. Згідно Додатку № 1 від 21 вересня 2012 року позивач став учасником Програми по придбанню об'єкту нерухомості орієнтованою вартістю 570000 грн., його щомісячний чистий платіж складає 1583,33 грн. 21 вересня 2012 року позивачем перед підписанням договору, на вимогу менеджера Садовської Лариси Анатоліївни, на виконання п.3.1 ст.3 на користь відповідача було сплачено 114000,00 грн. в якості реєстраційного платежу та 570,00 грн. комісійний платіж за банківські послуги. Встановлено, що метою укладення договору було отримання позики на купівлю об'єкту нерухомості в зв'язку з відсутністю повної суми вартості товару, який позивач хотів придбати. Наслідком цього і стало укладення вищевказаного договору від 21.09.2012 року з відповідачем. Кошти позивач, зі слів менеджера товариства Садовської Л.А., повинен був отримати після укладення Договору до 12.00 год. 25 вересня 2012 року. 25 вересня 2012 року позивач заключив домовленість з власником будинку, який він мав намір придбати, та сплатив аванс в розмірі 200000,00 грн. із запевненням з його сторони сплатити решту в розмірі 570000,00 грн. 25 вересня 2012 року та заключити договір про купівлю продаж нерухомості з урахуванням вимог чинного законодавства. 25 вересня 2012 року позивач коштів не отримав, натомість йому було висунуто вимоги про постійну сплату щомісячних чистих платежів згідно умовам договору, після чого можливо, він зможе претендувати на вище зазначений кредит. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що: "якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)". Позивач, як споживач послуг, має право у відповідності зі ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів", при укладенні Договору на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуг). Якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору - вважається нечесною підприємницькою практикою. Надання повної та достовірної інформації про послуги, що надаються Товариством мали б наслідком не укладення оспорюваного правочину. Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Судом встановлено, що оспорюваний Договір свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг, а саме стаття 9 Додатку № 2 до Договору "Відповідальність сторін", не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність зі сторони Товариства за невиконання або неналежне виконання умов Договору, проте, містить пункти відповідальності тільки з боку Споживача послуг. Відповідно до ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції (послуг); 2) порушується принцип рівності сторін договору; 3) будь-яким чином обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 4) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою. З пояснень позивача встановлено, що його перед укладенням Договору про надання споживчого кредиту Товариством не було повідомлено ні у письмовій, ні в усній формі про повну інформацію про послуги, що надаються Товариством, що призвело до придбання продукції (отримання послуг) зовсім іншого характеру ніж ставилось ним за мету та свідомо введено в оману, що стало наслідком отримання "системи послуг, спрямованих на придбання товару" замість отримання позики на купівлю товару. Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Як встановлено, Товариство вже протягом місяця не повідомляє позивача, що він не зможе придбати товар доки не сплатить внесків для забезпечення Товариством коштами необхідними для повної оплати вартості товару. Очевидно, що позивач мав за мету отримати позику на купівлю житла, та свої дії спрямовував саме на це, і наміром було укласти саме договір позики. Проте, останній таким не являється, а є договором з надання системи послуг щодо управління коштами позивача. Таким чином, оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та дає законні підстави для визнання цього Договору недійсним. За наслідками укладення Договору позивачем сплачено Компанії коштів на загальну суму 114570,00грн., що включають в себе реєстраційний платіж в розмірі 114000 грн. та 570,00 грн. комісійний платіж за банківські послуги, що внеслись позивачем на вимогу менеджера Садовської Лариси Анатоліївни для підписання Договору. Отже, згідно ст.216 ЦК України позивач претендує на повернення цих коштів на його користь. Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, звернуто увагу судів на те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим Законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право лише кредитна установа на підставі відповідної ліцензії. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнано судом недійсним. Як встановлено, ТОВ "Авто Житло План" до Державного реєстру фінансових установ Держфінпослуг не вносилось, статусу фінансової установи зазначена юридична особа не набувала, ліцензій на право надання фінансових послуг не одержувала, у зв'язку з чим, враховуючи вимоги чинного законодавства, що вказані вище, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання укладеного між сторонами договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення суми сплаченого реєстраційного платежу та комісійного платежу за банківські послуги. На підставі ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи встановлені на підставі достовірних доказів обставини та зазначені положенння чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що встановлені законом підстави до визнання оспореного договору недійсним з моменту його вчинення знайшли доказове підтвердження в суді. За таких обставин, позовні вимоги є доведеними, обгрунтованими, такими, що підлягають до повного задоволення. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved