Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-19 00:00:00

[PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] (далі-позивачі) звернулись до Макарівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідачі), в якому з врахуванням уточнення до позовних вимог просили визнати останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №4 по вул. Котовського в будинку №17 в смт.Макарів. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 30 жовтня 2000 року Рішенням виконавчого комітету Макарівської селищної ради №217 [PERSON] було надано дозвіл на обмін житловими приміщеннями з громадянкою [PERSON] та видано відповідний ордер на вселення до вищезгаданої квартири. Пізніше дана квартира була ними приватизована та вони позивачі отримали відповідне Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. У січня місяці 2011 року позивачка [PERSON] при зверненні до Макарівського районного виробничого управління житлово-комунального господарства випадково дізналась, що в даній квартирі зареєстрований колишній її мешканець [PERSON], який весь цей час не брав участі в утриманні даного житла. На їх неодноразові зверненні, як усні так і письмові, відповідач добровільно виписатись з квартири не бажає, що і змусило їх звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання позивачі не прибули, в своїй письмовій заяві просили слухати справу у їх відсутності позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в своїй письмовій заяві позов визнав. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 30 жовтня 2000 року Рішенням виконавчого комітету Макарівської селищної ради №217 позивачу [PERSON] було надано дозвіл на обмін житловими приміщеннями з громадянкою [PERSON] та видано відповідний ордер на вселення до вищезгаданої квартири. Пізніше дана квартира була приватизована ним у складі його сім ї: доньки [PERSON] та онука [PERSON] та отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САА №328113, зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 19.06.2007 року. У січня місяці 2011 року позивачка [PERSON] при зверненні до Макарівського районного виробничого управління житлово-комунального господарства випадково дізналась, що в даній квартирі зареєстрований колишній мешканець [PERSON], що також підтверджується відповіддю Сектору ГІРФО Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області від 14.06.2012 року. Проте з 2000 року і поданий час відповідач за даною адресою не проживає. За вказаний період він жодного разу не зявився до квартири та не виконував жодних обовязків щодо її утримання. Вирішуючи між сторонами спір, суд виходить з наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права особи на житло здійснюється спеціальним законом яким є ЖК УРСР. Як зазначено у ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. До членів сім'ї власника будинку (квартири) згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме його дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст. 64 ЖК УРСР). Що ж до користування жили приміщенням приватного житлового фонду на підставі договору найму, це питання регулюється ст. 158 ЖК УРСР, відповідно до якої договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ж ст. 72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, оскільки відповідач не є членом сімї позивачів як власників квартири, а також більше шести місяців не проживає у спірній квартирі, та приймаючи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, то суд вважає за можливе його прийняти, а позов на цій підставі задовольнити. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved