Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-10 00:00:00

16.01.2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Пасажирського вагонного депо Одеса-Головна Одеської залізниці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з січня 1994 року вона працювала у відповідача на посаді провідника пасажирського вагону, а з 17.07.2007 р за останнім контрактом №537, строк якого продовжено додатковою угодою до 17.07.2013 року. Наказом №2520 від 26.12.2011 року її було звільнено за п.8 ст.36 КЗпП України на підставі передбаченій контрактом з причин того, що 30.11.2011 року державною митною службою відносно неї було складено протокол про порушення митних правил. Позивачка вважає, що її звільнення є незаконним, так як знайдений митною службою у її вагоні інвентар для підводного плавання (водолазний шолом металевий) був залишений не нею, а безпосередньо її керівником - начальником поїзду. При складанні протоколу начальник поїзду не підтвердив, що це його інвентар, і вона, позивачка, в шоковому стані підписала цей протокол без зауважень. Позивачка стверджує, що до розгляду адміністративної справи по суті, яка була призначена на 28.12.2011 року, її звільнили. При цьому позивачка стверджує, що була вагітна, про що надала висновок Овідіопольського ВКК від 29.12.2011 року №121, а тому згідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнена незаконно. За таких підстав позивачка просить суд поновити її на посаді провідника пасажирського вагону Пасажирського вагонного депо Одеса-Головна Одеської залізниці та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2011 року до дня поновлення на роботі. Позивачка зазначила, що повідомляла відповідача про свою вагітність, проте 05.01.12 року їй було вручено наказ №2520 від 26.12.2011 року про її звільнення, що негативно вплинуло на її стан здоровя й змусило звертатися до лікарів. Крім того, позивачка зазначила, що має неповнолітнього вина [PERSON], [INFO], батько якого помер й 2008 році. Позивачка вважає, що незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень, яку вона просить стягнути з відповідача відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позов, просить суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач - Пасажирське вагонне депо Одеса-Головна, яке не є юридичною особою, а є відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства «Одеська залізниця», ухвалою суду від 21.12.2012 року було замінено на належного відповідача - Державне підприємство «Одеська залізниця»(далі по тексту Одеська залізниця). Представник відповідача позов не визнав, виклав свої доводи в письмових запереченнях №64 від 05.07.2012 року, вважає, що при звільненні позивачки дотримані вимоги трудового законодавства та умови контракту, а тому просив суд в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17.07.2007 року між [PERSON] та Пасажирським вагонним депо ДП «Одеська залізниця» був укладений контракт з працівником №537 (далі по тексту - Контракт) строком дії до 17.07.2010 року, за умовами якого позивачка була прийнята на посаду провідника пасажирського вагону. 21.05.2010 року до Контракту №537 від 17.07.2007 року була укладена додаткова угода, якою дія цього Контракту продовжена до 17.07.2013 року. Посада, яку займала позивачка, відноситься до тих, що передбачає укладення з працівником контрактної форми трудового договору Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контакту визначається законами України. Частиною 3 ст.15 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15.07.1997 року. Серед інших категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, цим переліком віднесено і провідників пасажирських вагонів. 26.12.2011 року наказом (розпорядження) №ЛВЧДК-3-05/2520 від 26.12.2011 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнено з посади відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України на підставі, передбаченій контрактом, за статтею п.8 ст.36 КЗпП, підстава: умови контракту №537 від 17.07.2007 року та додаткові умови до контракту. Судом зясовано, що підставою для звільнення [PERSON] став Протокол №1199/80511/11 від 30.11.2011 року складений працівниками Сумської митниці м/п «Конотоп», у якому зазначено, що у вагоні №8 поїзду №23 сполученням Москва-Одеса у робочому купе провідника [PERSON] було знайдено водолазний шолом, що підлягає обовязковому декларуванню. В протоколі, зокрема, вказано, що зазначені дії мають ознаки порушення митних правил, передбачених ст.352 Митного кодексу України; вилучено водолазний шолом металевий, один, вартість буде встановлена додатково; розгляд справи відбудеться 28 грудня 2011 року о 9год,00 хвилин за адресою: м. Суми, вул. Першотравнева,12. У підпункті «б»пункту 18 укладеного між сторонами Контракту передбачається додаткова підстава припинення трудового контракту - допущення порушення прикордонних та митних правил при перетині державного кордону України. У зв'язку із виявленням порушення митних правил відповідач вважає доведеним факт вчинення цього порушення саме [PERSON], проте суд не може погодитися з таким висновком, оскільки єдиним та достатнім доказом порушення митних правил може бути постанова компетентного органу України про притягнення до юридичної відповідальності за таке порушення. Так відповідно до ст.356 Митного кодексу України, в редакції що діяв на той час, провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 378 цього Кодексу, розгляд справи та винесення постанови. Слід зазначити, що будь-яких інших доказів стосовно порушення митних правил [PERSON] на момент повідомлення про її звільнення (лист №ЛВЧД-3-14/3586 від 12.12.2011 року) та на момент звільнення позивачки із займаної посади відповідач не мав. Більш того, розгляд справи про притягнення [PERSON] до відповідальності було призначено, як це вбачається з Протоколу №1199/80511/11 від 30.11.2011 року, на 28 грудня 2011 року, в той час як наказ (розпорядження) №ЛВЧДК-3-05/2520 про припинення трудового договору (контракту) видано 26 грудня 2011 року. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що ні на час звільнення позивачки, ні на час судового розгляду справи належні докази про порушення нею митних правил надані не були, суд вважає, що позивачка звільнена із займаної посади за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням процедури звільнення, оскільки документами про притягнення до юридичної відповідальності можуть бути виключно рішення компетентного органу, повноваження якого визначені законом. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За таких вищенаведених підстав суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині поновлення [PERSON] на займаній нею до звільнення посаді та стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: з 26 грудня 2011 року - дати звільнення, до 11 січня 2013 року дати ухвалення рішення по справі. Виплата заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) та наданої суду довідки про заробітну плату позивачки №1403 від 30.11.2012 року розрахована судом наступним чином: робочі дні в місяцях (жовтень, листопад), що передували звільненню становили 43 робочих дні; заробітна плата за місяці (жовтень, листопад), що передували звільненню становила 6716,58 гривень (3490,14 + 3226,44); середньоденний заробіток позивачки становить 156,20 гривень (6716,58 : 43 дні); з часу звільнення до прийняття рішення про поновлення на роботі 263 робочих дні. Таким чином, на користь позивачки стягується її середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 41 080,60 гривень (156,20 х 263). Як передбачено п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, втрачений середній заробіток позивачки, що складає 41 080,60 гривень, слід стягнути з відповідача з послідуючим відрахуванням податків та інших обовязкових платежів. Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У такому випадку обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Проте, як в позовній заяві, так і в особистих поясненнях [PERSON] і її представника факт завдання позивачці моральної шкоди обґрунтований належним чином не був, посилання на те, у чому вона полягає та яким чином розраховано суму її відшкодування відсутні. За таких обставин вважати обґрунтованою вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди немає підстав, тому в задоволені цієї частини позовних вимог суд відмовляє. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки при зверненні до суду позивачка була звільнена від сплати судових витрат, але сплатила до бюджету судовий збір у розмірі 607,30 гривень, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 410 гривень 80 копійок. Крім того, з урахуванням положень п.2 та п.4 частини першої ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 3400,00 гривень допустити до негайного виконання.

Outcome: partial