Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-30 00:00:00

У лютому 2010 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернулись [PERSON] та [PERSON] із спільним позовом до [PERSON] про визнання юридичного факту знаходження в родинних відносинах, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, третя особа по справі, що не заявляє самостійних вимог - Третя Полтавська державна нотаріальна контора. У позові позивачі вказували на те, що 28.05.2009 року померла їх рідна сестра по матері [PERSON] не залишивши дітей. На момент смерті [PERSON] спадкоємців першої черги за законом не залишилось в живих, а вони є єдиними спадкоємцями за законом другої черги. [PERSON] своєчасно в межах встановленого законом шестимісячного строку подали до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON] У нотаріальній конторі їм повідомили, що як спадкоємець за заповітом до нотаріальної контори з заявою про прийняття звернувся [PERSON] Про наявність складеного заповіту на користь якої-небудь особи їх сестра [PERSON] за життя не повідомляла. Хто такий [PERSON] їм невідомо, оскільки з ним вони ніколи не зустрічались та не спілкувались, у їх сестри не було племінників з таким прізвищем, ім’ям, та по - батькові. Візуально вважають, що підпис на заповіті зроблено не їх сестрою, а невідомою особою. Також зазначали, що жодних конфліктних ситуацій між ними та покійною сестрою не виникало, до самої смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебували з нею в тісних родинних відносинах постійно спілкувались та при необхідності допомагали один одному. Позивачі просили встановити факт їх перебування в родинних відносинах з померлою [PERSON], як рідних сестер, оскільки вони мали спільну матір [PERSON] (Демянко, Моц) О.Д., визнати недійсним заповіт від 28.01.1998 року складений від імені [PERSON] на його користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90, визнати їх право власності на спадщину після померлої [PERSON] У березні 2010 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернувся [PERSON] з позовом до Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа Третя Полтавська державна нотаріальна контора. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що 28.05.2009 року померла [PERSON], яка 28.01.1998 року склала на його користь заповіт, який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90. Аналогічний за змістом заповіт на користь позивача 28.01.1998 року був складений і чоловіком [PERSON] - [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-89. [PERSON] помер 21.06.2005 року. Позивач своєчасно в межах встановленого законом шестимісячного строку подав до державної нотаріальної контори 24.11.2005 року заяву про прийняття спадщини після [PERSON], а 23.06.2009 року заяву про прийняття спадщини після [PERSON] [PERSON], яка відповідно до ст.1241 ЦК України мала право на отримання обов’язкової частки у спадщині свого чоловіка [PERSON], 24.11.2005 року подала до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини. Тому єдиним спадкоємцем після [PERSON] був [PERSON] За отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] позивач до нотаріальної контори за життя [PERSON] не звертався тому, що вона продовжувала проживати в будинку. [PERSON] та його мати [PERSON] на протязі більше 10 років доглядали за [PERSON] та [PERSON], допомагали їм по господарству, а також матеріально. Позивачем було придбано речі для сім’ї [PERSON]: телевізор, холодильник, газова плита, пластикові вікна та проведені ремонтні роботи в домоволодінні, за адресою 9-й Проїзд, б.17, в м. Полтава, а саме замінено труби, каналізацію, автоматику до котла, перекрито дах на сараї, встановлено паркан. Крім того за рахунок коштів позивача та його матері було здійснено поховання [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] не мали дітей, їх близьких родичів також не було поряд, з своїми рідними сестрами не спілкувались та не підтримували тісних родинних відносин. Після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після [PERSON] у січні 2010 року до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори звернулись представники позивача [PERSON] та [PERSON], які діяли від його імені та в його інтересах на підставі виданих ним довіреностей, з метою отримання на ім’я позивача свідоцтва про праву на спадщину за заповітом після [PERSON] та [PERSON] Проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтв та порекомендував звернутись до суду для вирішення питання про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину домоволодіння, за адресою 9-й Проїзд, б.17, в м. Полтава, в порядку спадкування за [PERSON], та на Ѕ частину цього ж домоволодіння у порядку спадкування після померлої [PERSON] в зв’язку з відсутністю на ім’я останньої правовстановлюючого документа на частину домоволодіння. [PERSON] просив визнати за ним право власності на домоволодіння, за адресою 9-й Проїзд, б.17, в м. Полтава у порядку спадкування за померлими [PERSON] та [PERSON] У ході судового розгляду справи позивачі –відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечили щодо задоволення позову [PERSON], а також доповнили та уточнили свої позовні вимоги. Просили суд визнати недійсними заповіти від 28.01.1998 року, які зареєстровані в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровими №1-89, та №1- 90, та були складені відповідно від імені [PERSON] та [PERSON] Вказували на те, що виходячи з викладеного в заповіті від 28.01.1998 року, який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1- 90, та складений від імені [PERSON], волевиявлення заповідача є суперечливим та його неможливо однозначно визначити, а за таких обставин заповіт необхідно визнати недійсним. Зазначили, що згідно з заповітом спадкодавець заповіла своє майно «племіннику [PERSON]». При цьому відповідач [PERSON] не був племінником [PERSON], а лише сином її знайомих. Ці явні протиріччя у формулюванні волевиявлення спадкодавця роблять його неясним та суперечливим. Такі ж самі протиріччя у волевиявленні спадкодавця наявні і в заповіті складеному від імені [PERSON], оскільки [PERSON] також не був племінником і [PERSON] Тому відмова [PERSON] від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] не може прийматись до уваги, оскільки написана під впливом помилки щодо дійсності заповіту. Оскільки [PERSON] після смерті [PERSON] продовжувала одноособово володіти усім майном, що належало подружжю, то необхідно вважати, що вона фактично прийняла спадщину після свого померлого чоловіка. Просили визнати за ними в рівних частинах Ѕ право власності на спадкове майно [PERSON] [PERSON] у червні 2010 року було подано зустрічний позов до [PERSON] та Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання заповіту недійсним, визнання права на спадкування, визначення додаткового строку на прийняття спадщини. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначила, що 21.06.2005 року помер її рідний брат [PERSON] Єдиними спадкоємцями майна після [PERSON] були його дружина [PERSON], та вона, як його сестра. Коли вона дізналась про наявність заповіту вчиненого братом на користь [PERSON] то для неї це було несподіванкою, так як при житті брат нічого не говорив про заповіт. Вчинення такого правочину [PERSON] ставиться нею під сумнів оскільки [PERSON] не може бути племінником її брата. Крім того зазначає, що за життя [PERSON] страждав на неврологічне захворювання, а виходячи з такого дивного формулювання свого волевиявлення у заповіті міг не розуміти значення своїх дій. Оскільки на момент смерті [PERSON] була жива його дружина, то [PERSON] як спадкоємець другої черги за законом не зверталась до нотаріальної контори про прийняття спадщини після брата. Але коли їй стало відомо про те, що [PERSON] написала заяву про відмову від обов’язкової частки в спадщині [PERSON], то у неї виникло право спадкування за законом після померлого брата [PERSON] Просила суд визнати недійсним заповіт від 28.01.1998 року вчинений від імені [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-89. Визнати за нею право на спадкування другої черги за законом після [PERSON] та визначити їй додатковий тримісячний строк для прийняття заяви про прийняття спадщини за законом. [PERSON] в листопаді 2010 року було доповнено позовні вимоги. Додатково до раніше заявлених позовних вимог [PERSON] просила встановити юридичний факт наявності родинних зв’язків між нею та померлим [PERSON], як рідних брата та сестри. Адвокат [PERSON] - представник позивачів [PERSON] та [PERSON] та вони самі посилаючись на зазначені в позові та доповненнях до нього обставини, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Заперечили щодо задоволення позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] за безпідставністю. [PERSON] –представник відповідача - позивача [PERSON] посилаючись на зазначені в позові обставини, позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, заперечила щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] і зустрічного позову [PERSON] Представником подано заперечення щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON] У запереченнях представник [PERSON] зазначила, що [PERSON] визнається та не заперечується наявність родинних зв’язків між [PERSON] та [PERSON] з померлою [PERSON] як рідних сестер. При цьому вважає, що заповіти складені [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] є дійсними, підписи на них зроблені заповідачами, і це може бути встановлено графологічною експертизою. Заперечуючи щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] зазначила, що [PERSON] не може бути спадкоємцем за законом оскільки є заповіт. Адвокат [PERSON] - представник позивача [PERSON], та сама [PERSON] в судове засідання не з»явились будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, проте на минулих судових засіданнях посилаючись на зазначені в зустрічному позові та доповненнях до нього обставини, свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Заперечили щодо задоволення позову [PERSON] та позову [PERSON] та [PERSON] в частині, що стосується визнання за ними права власності на спадкове майно [PERSON] Представник Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, проте надав заперечення на позов щодо задоволення позовних вимог [PERSON] до територіальної громади в яких зазначив, що спір між позивачем та територіальною громадою щодо спадкового майна [PERSON] та [PERSON] відсутній та просив відмовити в задоволенні даного позову, а справу розглянути без його участі. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON], та зустрічного позову [PERSON] заперечила. Пояснила, що оспорювані заповіти було вчинено [PERSON] та [PERSON] Наявність у формулюванні тексту волевиявлення заповідачів слова «племінник»стосовно [PERSON] не має жодного юридичного значення. Нотаріус при вчиненні заповітів не повинна перевіряти наявність родинних зв’язків між заповідачем та спадкоємцем, так як закон надає особі право заповідати своє майно на власний розсуд будь-якій особі, в тому числі, яка не є її родичем, а при встановленні особи спадкоємця достатньо, щоб співпадали прізвище, ім’я, по- батькові особи, яка прийняла спадщину, з прізвищем, ім’ям, по- батькові зазначеним в заповіті та наявність у цієї особи оригіналу заповіту. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] і позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради підлягають до часткового задоволення, а позовні вимоги [PERSON] до Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради до задоволення не підлягають, у зв’язку з наступним. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні: наявність родинних відносин між [PERSON], [PERSON], і померлою [PERSON], як рідних сестер, у яких була спільна мати [PERSON] (Демянко, Моц) О.Д.; наявність родинних відносин між [PERSON] та померлим [PERSON], як рідних сестри та брата, у яких була спільна мати [PERSON]; відсутність родинних відносин як дядька та племінника між померлим [PERSON] та [PERSON]; відсутність родинних відносин як тітки та племінника між померлою [PERSON] та [PERSON]; факт смерті [PERSON] та [PERSON] відповідно 21.06.2005 року та 28.05.2009 року. Відповідно до представлених сторонами заповітів від 28.01.1998 року, складених від імені [PERSON] на користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-89, та від імені [PERSON] на користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90 воля заповідачів сформульована наступним чином: «Все належне мені майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, в тому числі і належну мені частину будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться в м. Полтаві, вулиця Дев’ятий Проїзд, номер сімнадцять, заповідаю - племіннику [PERSON]». Згідно з висновком судово-лінгвістичної експертизи від 09.03.2011 року слово «племінник»у вищезазначеному реченні позначає відношення (стосунок) особи, власне ім’я і прізвище якої названо у реченні ([PERSON]), до іншої особи, а саме як сина брата або сестри заповідача. Оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] не був племінником жодному з заповідачів - [PERSON] та [PERSON], то внесення заповідачами до текстів заповітів слова «племінних»з метою уточнення свого відношення (стосунку) з спадкоємцем вносить елемент протиріччя між окремими частинами заповідального волевиявлення. Так з одного боку заповідачі висловлюють своє бажання таким чином щоб після їх смерті усе наявне їм майно перейшло у власність [PERSON], а з іншого зазначають про існуючі родинні відносини між ними та спадкоємцем, що не відповідало дійсності. Подані сторонами позови свідчать про те, що між спадкоємцем за заповітом та спадкоємцями за законом виник спір щодо тлумачення заповіту, який вирішується судом відповідно до ст. ст. 213, 1256 ЦК України. Так [PERSON] в особі його представника вважає, що [PERSON] та [PERSON] в заповітах однозначно висловлене їх бажання щоб після їх смерті належне їм майно перейшло до [PERSON], наявність у волевиявленні слова «племінник»не впливає на висловлену волю заповідачів та не повинно прийматись до уваги. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] навпаки вважають, що оскільки [PERSON] та [PERSON] у заповітах зазначено, що вони заповідають майно своєму «племіннику [PERSON] Сергієвичу», то при трактуванні волі заповідачів необхідно виходити з того, що [PERSON] не є племінником [PERSON] та [PERSON] та не може бути їх спадкоємцем за заповітом. Як встановлено судом у судовому засіданні оспорювані заповіти вчиненні [PERSON] та [PERSON] за відсутності свідків, тому суд не вправі трактувати волю заповідачів спираючись на покази свідків, а повинен визначати суть волевиявлення заповідачів щодо заповідального розпорядження своїм майном тільки виходячи із змісту заповітів. При цьому суд не вправі надавати перевагу якомусь одному із логічних тверджень заповідачів у заповіті відхиляючи інші, навіть виходячи з їх хибності, а повинен оцінювати ці логічні твердження в їх сукупності. Так суд не має права ігнорувати внесене [PERSON] та [PERSON] до своїх заповітів хибне твердження про наявність родинних відносин між ними та спадкоємцем зазначеним в заповітах, а повинен сприймати це уточнення, як дійсне бажання спадкодавця у нерозривній сукупності з його волевиявленням щодо передачі майна [PERSON] Як вбачається з показів допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], про наявність оспорюваних заповітів йому стало відомо випадково лише десь через пів року чи рік після їх вчинення. Свідок вказував, що між ним та покійними [PERSON] та [PERSON] існували дружні стосунки, а оскільки в них не було власних дітей то вони вважали його за сина, а тому вчинили заповіти на користь його сина [PERSON] Ним з дружиною протягом більше як 10 років надавалась допомога померлим у веденні домашнього господарства, а після того, як його син почав заробляти гроші в Росії то постійно надавалась і матеріальна допомога, купувались речі хатнього вжитку (телевізор, холодильник, газова плита, пластикові вікна), проводились ремонтні роботи у домоволодінні. Вважав, що померлі [PERSON] та [PERSON] мали конфліктні ситуації з своїми сестрами, а тому вчинили заповіти не на їх користь, а на користь його сина [PERSON] Після смерті вони за власні кошти поховали [PERSON] та [PERSON] На підтвердження своїх показів про матеріальні витрати свідок [PERSON] не надав суду письмових доказів. Судом не добуто також доказів наявності конфліктів між [PERSON] та її сестрами [PERSON], [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] між [PERSON] та її сестрами [PERSON], [PERSON] були відсутні конфліктні ситуації, вони допомагали одна одній при необхідності. За життя [PERSON] не потребували матеріальної допомоги, та мали достаток, усі речі в помешканні придбавались ними за власні кошти. Про допомогу [PERSON] з боку [PERSON] та його батьків їм нічого не відомо. Зазначали, що [PERSON] дуже хворів перед смертю, свідок [PERSON] також повідомила про випадок його лікування в м. Харкові в 70-х роках минулого століття в Центральній психоневрологічній лікарні. А свідок [PERSON] також підтвердив, що йому відомо про одиничний випадок, що стався десь в 70-х роках минулого століття в [PERSON] (з яким вони проживали по сусідству і перебували в дружніх відносинах), коли останній проводився дуже дивно. Свідки [PERSON], [PERSON], також заперечили наявність яких-небудь конфліктів між [PERSON] та його сестрою [PERSON] При цьому жоден з свідків допитаних в судовому засіданні не надав показів, які мають безпосереднє відношення до оспорюваних заповітів. Про наявність заповітів свідкам, крім [PERSON], стало відомо лише після смерті [PERSON], а [PERSON] з його слів, які не підтверджуються іншими доказами, стало відомо про заповіт щонайменше через пів року після його вчинення, тому покази приймаються судом лише в частині встановлення характеру взаємовідносин сторін процесу з померлими [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримав, заперечував щодо задоволення позову [PERSON] та [PERSON], і зустрічного позову [PERSON] Дав суду пояснення аналогічні викладеним у позові та показам свідка [PERSON] На підтвердження своїх показів належних доказів про надання ним особисто матеріальної допомоги заповідачам суду не надав. Відповідно до експертного висновку від 08.05.2012 року №56-3/12 судово-почеркознавчої експертизи: оспорювані заповіти були підписані заповідачами; рукописні тексти на заповітах виконано заповідачами; рукописні тексти заяв від 24.11.2005 року [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON], та [PERSON] про відмову від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] виконані однією особою, але не [PERSON] та [PERSON]; відповісти на запитання чи підпис на заяві [PERSON] про відмову від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] належить їй експерт не зміг; підпис на заяві від 23.06.2009 року [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] належить йому; рукописний текст заяви [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] та рукописний текст «На моє прохання текст цієї заяви виготовлено нотаріусом, прочитано мною в голос, підписано власноручно»на заяві від 23.06.2009 року [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] виконано різними особами. У судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що при проведенні дослідження рукописного тексту на заповіті вчиненому від імені [PERSON] він не зміг належним чином встановити відповідність окремих частин тексту, як таких, що виконанні [PERSON], за відсутності достатності наданих йому для дослідження прижиттєвих написів та підписів зроблених нею. Висновок про здійснення рукописного тексту на заповіті [PERSON] зроблено ним виходячи з співпадінь лише деяких літер. Суд вважає, що такі пояснення експерта свідчать про проведення ним експертизи в частині заповіту [PERSON] за відсутності достатніх даних. При цьому проведення додаткової експертизи не можливе за відсутності отримання нових доказів. Вжитими судом заходами вичерпано можливість в отримані таких доказів. Виходячи з показів свідка [PERSON], який є заінтересованою особою, усі документи з помешкання [PERSON] було вилучено ним та його дружиною після смерті [PERSON] Проте документи з прижиттєвими написами зробленими [PERSON], які мали значення для правильного вирішення справи не були надані ними для експертного дослідження, що ставить під сумнів правильність висновків експерта щодо вчинення заповіту саме [PERSON] Пояснення представника Третьої Полтавської державної нотаріальної контори [PERSON], що рукописні тексти на заявах від 24.11.2005 року [PERSON] про прийняття спадщини після [PERSON] та [PERSON] про відмову від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] були на прохання заявників виготовлено стажером нотаріальної контори не приймаються судом уваги так як у самих заявах відсутні застереження про виконання рукописних текстів заяв іншими особами, а нотаріус не може бути свідком щодо вчинених ним правочинів. Суду не надано інших доказів на підтвердження пояснень представника Третьої Полтавської державної нотаріальної контори. За таких обставин суд приходить до висновку, що висновки експерта в окремих частинах необхідно оцінювати критично та не бере до уваги висновок експерта в частині, що рукописний текст та підпис на заповіті від 28.01.1998 року, складений від імені [PERSON] на користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90, виконані [PERSON] Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] суд виходить з наступного. Ч.1 ст. 15 ЦК України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права. Вирішуючи переданий на розгляд суду спір по суті, суд повинен з»ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення прав особи, яка звернулася до суду з позовом. Якщо суд при розгляді справи встановить, що право позивача не є порушеним (оспореним, невизнаним), він відмовляє у задоволенні позову, адже судовому захисту підлягає тільки порушене право. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв»язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Позивач, пред»являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем відповідних дій, а також докази, що підтверджують його право власності на спірне майно. Проте, позивачем [PERSON] не надано жодних належних доказів порушення тергромадою м. Полтави його законних прав та інтересів. Позов про визнання права власності на спадкове майно пред’явлено ним до Полтавської територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради. У позовній заяві та в судовому засіданні позивач та його представник жодним чином не обґрунтували чому позов про визнання права власності на спадкове майно [PERSON] та [PERSON] пред’явлено саме до Полтавської територіальної громади м. Полтави та не заявляє яких-небудь вимог до неї. Позивач [PERSON] та його представник не надали жодних доказів порушення, невизнання або оспорювання територіальною громадою яких-небудь прав, свобод чи інтересів [PERSON] в тому числі стосовно спадкового майна [PERSON] та [PERSON] Виходячи з встановлених судом обставин спадщина після [PERSON] та [PERSON] не визнавалась у порядку ст. 1277 ЦК України відумерлою. А тому Полтавська територіальна громада м. Полтави за наявності спадкоємців за заповітом, та за законом, не мала жодних законних прав щодо майна померлих [PERSON] та [PERSON] та з цих підстав є неналежним відповідачем за заявленим [PERSON] позовом. П. 23 ППВСУ «Про судову практику у справах про спадкування»від 30.05.2008 р. за №7 встановлено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. При розгляді справ про спадкування спадкоємець має паво звернутися суд з заявами про встановлення фактів, які перешкоджають прийняти спадщину, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Натомість позивач звернувся до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно. Відмовляючи в задоволенні позову суд враховує окрім звернення з позовом до неналежного відповідача і інші обставини. Як зазначає сам позивач у позовній заяві він прийняв спадщину після померлого 21.06.2005 року [PERSON] подавши до нотаріальної контори заяву від 24.11.2005 року, але за отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом після [PERSON] його представники звернулись до нотаріальної контори лише в січні 2010 року. Як випливає з позовної заяви фактично [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] користувалась і володіла усім майном подружжя без переоформлення на себе прав на нерухоме майно. При цьому за показами самого позивача та свідків у справі на території домоволодіння після смерті чоловіка [PERSON] було проведено ремонтні роботи та добудови, обсяг та вартість яких неможливо оцінити на підставі наданих позивачем доказів. Позивачем не надано доказів щодо фактичного обсягу та вартості майна, що входило до часток [PERSON] та [PERSON] у спільному майні подружжя на момент смерті [PERSON] 21.06.2005 року та відповідно, яке підлягало включенню до спадщини після його смерті, і можливість щодо встановлення цих обставин втрачена. Відповідно до експертного висновку від 08.05.2012 року №56-3/12 судово-почеркознавчої експертизи експерт не зміг відповісти на запитання чи підпис на заяві від 24.11.2005 року [PERSON] про відмову від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] належить їй. При тому, що згідно з цим же експертним висновком рукописний текст цієї заяви виконано не заявником, а невідомою особою. За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначена заява є неналежним доказом, а тому не може засвідчувати факт відмови [PERSON] від обов’язкової частки у спадщині [PERSON] Оцінюючи в сукупності докази в частині, що стосується прийняття спадщини [PERSON], особами, які мали на це право [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, та [PERSON] як спадкоємцем першої черги за законом, суд приходить до висновку, що [PERSON], після подання заяви від 24.11.2005 року про прийняття спадщини після [PERSON], не вчинив без поважних причин жодних дій визначених ст. ст. 1297-1299 ЦК України щодо реалізації свого права, як спадкоємця за заповітом, на отримання правовстановлюючого документа на спадкове майно та належне набуття права власності на нього, а тому таке право фактично втратив. Суд вважає, що [PERSON], відповідно до ст. 1261, ч.3 ст.1268 ЦК України успадкувала після смерті [PERSON] все належне йому майно, в тому числі належну йому частку у домоволодінні за адресою вул. 9-й Проїзд, 17, у м. Полтава. За таких обставин законні підстави для задоволення позову [PERSON] в частині визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом після померлого 21.06.2005 року [PERSON] на Ѕ домоволодіння по вул. 9-й Проїзд, 17, у м. Полтава, що знаходиться на земельній ділянці площею 560 кв. м. відсутні. Розглядаючи позовну вимогу про визнання права власності за «[PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по вул. 9-й Проїзд, 17, у м. Полтава, як частку в спільній сумісній власності подружжя [PERSON], що знаходиться на земельній ділянці площею 560 кв. м.», так як вона сформульована у позові, суд приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як випливає із позовної заяви, та доданої до неї копії свідоцтва про смерть [PERSON] 28.05.2009 року померла. Чинним законодавством не передбачено визнання права власності на майно за померлими особами. Розглядаючи позовну вимогу про визнання за «[PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] на Ѕ частину домоволодіння по вул. 9-й Проїзд, 17, у м. Полтава, що знаходиться на земельній ділянці площею 560 кв. м.», так як вона сформульована у позові, суд приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав. Суд вирішує справу в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов’язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Фактично [PERSON] заявлено позовні вимоги, які стосуються визнання за ним у порядку спадкування за заповітом права власності на Ѕ частину домоволодіння по вул. 9-й Проїзд, 17, у м. Полтава. Позивач у позові не ставить питання про визнання за ним права власності на іншу Ѕ частину зазначеного домоволодіння та на рухоме майно, яке належало [PERSON] на момент смерті, що свідчить про його часткову відмову від спадщини. Відповідно до роз’яснень Пленуму Верховного Суду України, висловлених у п.16 Постанови від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»: «Заповіт є правочином, тому до нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК не має відповідного правила». Виходячи з вимог ч.1,4 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК правочин не створює правових наслідків , крім тих, що пов’язані з його недійсністю. Відповідно до ст.1257 ЦК України, у зв’язку з сумнівами щодо підписання заповіту саме заповідачем заповіт може бути визнано судом недійсним. У зв’язку з визнанням недійсним заповіту від 28.01.1998 року, складеного від імені [PERSON] на користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90, спадкове майно після померлих [PERSON] та [PERSON] підлягає спадкуванню за законом. Як встановлено у судовому засіданні після смерті 21.06.2005 року [PERSON] єдиним спадкоємцем першої черги залишалась його дружина [PERSON], яка після смерті чоловіка продовжувала одноособово володіти усім майном, яке вони з чоловіком набули під час шлюбу. За таких обставин зустрічний позов [PERSON] в частині визнання за нею права на спадкування за [PERSON], як спадкоємцем другої черги за законом та визначення додаткового строку на прийняття спадщини, не підлягає до задоволення так як за наявності спадкоємців першої черги були відсутні законні підстави для залучення до спадкування спадкоємців другої черги. Суд вважає, що на момент смерті 28.05.2009 року [PERSON] домоволодіння, за адресою 9-й Проїзд, б.17, в м. Полтава належало їй на праві власності як таке, що частково набуте за час перебування у шлюбі з [PERSON], а частково успадковане після померлого чоловіка [PERSON] та повинно бути включено до складу спадщини. Як встановлено судом на момент смерті [PERSON] не залишилось спадкоємців першої черги за законом, а тому виходячи з визнання судом недійсності заповіту від 28.01.1998 року, складеного від імені [PERSON] на користь [PERSON], який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій Третьої Полтавської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-90, до спадкування повинні бути залучені спадкоємці другої черги за законом. Такими спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] Інших спадкоємців другої черги після [PERSON] судом не встановлено. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного з спадкоємців є рівними. Тому необхідно визнати, що [PERSON], [PERSON] мають право на спадщину [PERSON] у рівних частинах Ѕ. Зустрічний позов [PERSON] в частині визнання факту перебування в родинних відносинах з померлим [PERSON], як сестра і брат, підлягає до задоволення, в іншій частині не може бути задоволений. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial