Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-07 00:00:00

В серпні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПП [PERSON] про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку час вимушеного прогулу, матеріальної і моральної шкоди. Позивачка вказував на те, що з 8 квітня 2010 року працювала у відповідача на посаді продавця сувенірної продукції в магазині «Кактус», що знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Шевченка, 61/3. 15.06.2011 року при прийнятті товару вона стала почувати себе погано у звязку з алергічною реакцією на речовини продукції, а тому вона змушена була звернутися до лікарні та з 18 червня 2011 року по 13.07.2011 року знаходилася на лікарняному. Під впливом примусу отримання авансу за червень 2011 року вона була змушена написати заяву про своє звільнення. 19 червня 2011 року адміністратор магазину повідомила її про те, що вона звільнена з роботи та 1 липня 2011 року її офіційно було звільнено з роботи. Посилаючись на те, що звільнення її з роботи відповідачем проведено з порушенням вимог трудового законодавства, без її згоди, в період знаходження на лікарняному, позивачка просила суд змінити дату її звільнення з роботи з 1 липня 2011 року на день розгляду справи в суді, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 8385 грн., майнові витрати, що складають 1161 грн. 92 коп. на придбання ліків і 1000 грн. на правову допомогу адвоката, 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги, посилаючись на те, що своєї згоди на звільнення з роботи вона не надавала, просила суд про задоволення позову. Представник відповідача заперечував щодо позову [PERSON], вказуючи на те, що звільнення позивачки з роботи проведено згідно норм трудового законодавства. Просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно п.8, 9 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Як вбачається з матеріалів справи, письмових пояснень Одеського міського центру зайнятості від 15.02.2012 року, 8 квітня 2010 року між [PERSON] та ПП [PERSON] був укладений письмовий трудовий договір № 153, який був зареєстрований в Одеському міському центрі зайнятості. Трудовий договір між сторонами був розірваний 30 червня 2011 року відповідно до ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). 1 липня 2011 року розірваний договір був знятий з реєстрації в Одеському міському центрі зайнятості. В трудовій книжці [PERSON] були зроблені відповідні записи про роботу у приватного підприємця [PERSON] з 08.04.2010 року по 30.06.2011 року. Наведені обставини спростовують доводи позивачки про те, що вона не давала згоди на своє звільнення з 30.06.2011 року, а інших доказів, які б такі обставини стверджували в матеріалах справи відсутні. З наведеного слідує, що позивачка була звільнена з роботи 30 червня 2011 року. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази про те, що трудовий договір з [PERSON] не був розірваний та знятий з реєстрації після фактичного припинення нею роботи, тобто після 30 червня 2011 року. При цьому посилання позивачки на неправомірність розірвання трудового договору під час лікарняного, суд не може взяти до уваги, оскільки позивачка не надала суду належних доказів про те, що вона предявляла лікарняний лист відповідачу, а дані обставини відповідач категорично заперечував. До того ж, в період тимчасової непрацездатності заборонено звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За такого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зміну дати звільнення задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку. Як пояснював представник відповідача в судовому засіданні трудова книжка була повернута позивачці 1 липня 2011 року. В той же час, як слідує з пояснень позивачки в судовому засіданні, трудова книжка була повернута їй відповідачем лише 9 липня 2011 року. В цей же день за ствердженням позивачки відповідач і провів з нею розрахунок при звільненні. Ці обставини, всупереч ст.60 ЦПК України, відповідачем не спростовано жодними доказами. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові згідно з ч.4 ст.235 виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Розмір такої суми згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого1995 року № 100 за період з 01.07.2011 року по 09.07.2011 року складе 497 грн. 99 коп. (середньоденний заробіток 55,33 х 6 р. дн.). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, відповідно до положень ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити. Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Як вбачається з матеріалів справи за захистом своїх трудових прав позивачка зверталася до органів прокуратури. Наведене свідчить, що строк звернення до суду з даними вимогами позивачкою пропущено з поважних причин, а тому є підстави для його поновлення. Оскільки порушення трудових прав позивачки спричинило їй моральні страждання, то відповідно до ст..237-1 КЗпП України вона має право на відшкодування моральної шкоди. Враховуючи характер спірних правовідносин, характер протиправних дій роботодавця, їх тривалості та обсягу завданих позивачці страждань, приймаючи до уваги розяснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами) суд приходить до висновку, що розумною і справедливою компенсацією моральної шкоди в даному випадку є 650 грн. Що стосується інших вимог відповідачки про відшкодування майнової шкоди на придбання ліків, то вони не підлягають задоволенню, оскільки не обгрунтовані. Відповідно до положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» з відповідача на користь позивачки слід стягнути компенсацією витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 1000 грн. Відповідно зі ст.88 ЦПК України, на користь держави з відповідача слід стягнути судові витрати.

Outcome: partial