Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-17 00:00:00

05.03.2012 року позивач [PERSON] звернулась до Варвинського районного суду з позовом до Чернігівської обласної спілки споживчих товариств про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 06.02.2012 року, в порушення вимог трудового законодавства, її безпідставно було звільнено з роботи згідно з п.1 ст.41 КЗУпП. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали з підстав викладених в цивільному позові, наполягали на їх задоволенні /а.с.2,74-75/. Представник відповідача, предявлений цивільний позов категорично не визнав з підстав, зазначених в письмових поясненнях, що долучені до матеріалів справи, стверджуючи, що саме голова правління райспоживтовариства персонально відповідає за економічну обґрунтованість і законність прийнятих ним рішень, а також за всю діяльність товариства, зокрема і за недостатній контроль за роботою підпорядкованих працівників /а.с.9-12,124-129/. Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача та його представника, позицію представника відповідача, допитавши свідка, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Жодних клопотань ані позивачем та її представником, ані представником відповідача щодо письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, у відповідності до вимог ч.2 ст.185 ЦПК України, заявлено не було, а тому суд їх визнає доказами, що стосуються предмету доказування, як належними та допустимими. Відповідно до ч.2 ст.3 КЗУпП особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань визначаються законодавством та їх статутами. За положеннями ч.3 ст.14 Закону "Про споживчу кооперацію" дисциплінарні стягнення (включаючи звільнення з роботи) на осіб, які займають виборні платні посади в споживчому товаристві або спілці споживчих товариств, та їх відсторонення від роботи застосовуються в порядку, передбаченому їх статутами та чинним законодавством. Згідно п.38 Примірного статуту споживчого товариства, затвердженого 18.03.2009 року постановою ХХ зїзду споживчої кооперації України, та п.37 Статуту Варвинського споживчого товариства, затвердженого протоколом зборів уповноважених членів споживчого товариства від 20.02.2007 року, за порушення трудової дисципліни, вимог чинного законодавства, Статуту, незабезпечення збереження майна і грошових коштів, допущення безгосподарності, заподіяння матеріального збитку, а також за неналежне виконання службових обов'язків до осіб, які займають виборні платні посади в споживчому товаристві, можуть застосовуватися такі дисциплінарні стягнення: догана, дострокове звільнення від виборної платної посади /а.с.32-49,104-118/. Зазначені дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надане право обрання даного працівника на посаду, а також тим органом, якому надано це право згідно з угодою, укладеною споживчим товариством зі споживспілкою, членом якої воно є, з інформуванням про це представницького виборного органу та правління споживчого товариства у 30-денний строк. Відповідно до п.4 Статуту Варвинського споживчого товариства, останнє на добровільних засадах входить до складу Чернігівської обласної спілки споживчих товариств, виконує зобовязання членів спілки визначених її статутом /а.с.105/. Як вбачається з п.2.1.7 договору, укладеного 25.04.2002 року між Чернігівською обласною спілкою споживчих товариств та Варвинським районним споживчим товариством про делегування повноважень та функцій, відповідач наділений повноваженнями притягувати до дисциплінарної відповідальності виборних осіб та головних бухгалтерів райспоживтовариств за порушення чинного законодавства, Статуту, незабезпечення збереження майна, допущення безгосподарності, заподіяння матеріальних збитків, а також за неналежне виконання службових обовязків /а.с.51/. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що зборами уповноважених членів споживчого товариства Варвинського районного споживчого товариства Чернігівської облспоживспілки від 20 червня 2006 року та від 03 жовтня 2008 року [PERSON] було обрано головою правління Варвинського Райспоживтовариства /а.с.79,80/. Постановою правління від 06.02.2012 року Чернігівської обласної спілки споживчих товариств за № 3, позивача з 06.02.2012 року було звільнено з посади голови правління Варвинського райспоживтовариства за неодноразове грубе порушення трудових обовязків за п.1 ст.41 КЗУпП. Підставою звільнення стали матеріали перевірки господарсько-фінансової діяльності від 19.01.2012 року та підсумки роботи за 2011 рік /а.с.29-30/. В звязку з виявленою технічною помилкою у тексті постанови № 3, постановленої 06.02.2012 року правлінням облспоживспілки, постановою від 02.07.2012 року за № 7 було внесено зміну в формулювання правової підстави для звільнення позивача, а саме [PERSON], голову правління Варвинського райспоживтовариства, звільнити з роботи 06.02.2012 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків, п.1 ст.41 КЗУпП /а.с.31/. Пунктом 4 ст.10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з п.1 ч.1 ст.41 КЗУпП у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу) трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору на підставах, зазначених у п.1 ст.41 КЗУпП, передбачає визначення кола порушень трудових обов'язків, під які підпадають такі порушення, у яких ознакою грубості характеризуються усі факти, що характеризують їх склад - це і характер дії або бездіяльності працівника, й істотність наслідків порушення трудових обов'язків, і особливості причинного зв'язку між порушенням і його наслідками, і форми вини. Аналізуючи зміст п.1 ч.1 ст.41 КЗУпП та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" /далі-Постанови/, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п.1 ст.41 КЗУпП, зясуванню підлягають в чому конкретно проявилось порушення та чи могло воно бути підставою для звільнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені\~статтями 147-1, 148, 149 КЗУпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За змістом ч.2 п.27 вказаної постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Відповідно до п.35 Примірного статуту споживчого товариства та п.34 Статуту Варвинського райспоживтовариства /далі-Статуту/ персональна відповідальність голови правління, заступників та інших членів правління спожив товариства встановлена за економічну обґрунтованість і законність прийнятих ними рішень та за їх виконання, а також за всю діяльність товариства, забезпечення збереження товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів та іншого майна згідно із законодавством України. Невиконання зазначеними особами цих вимог вважається грубим порушенням статуту споживчого товариства. Згідно вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів встановлено, що в діяльності Варвинського райспоживтовариства на протязі 2006-2010 років, за час перебування [PERSON] на посаді голови правління, не забезпечено збереження та оприбуткування грошових коштів, наявні систематичні порушення Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні/а.с.53-55,94-103/. Окрім того, позивач самоусунувся від контролю, приймання та аналізу товарно-грошових звітів матеріально-відповідальних осіб, особливо по підприємствах громадського харчування, які за період з 01.01.2006 року по 01.04.2011 року, взагалі ним не затверджувались /а.с.125/. Разом з тим, як вбачається з акту ревізії господарсько-фінансової діяльності Варвинського райспоживтовариства за період 01.01.2007 року по 01.09.2010 рік, проведеної заступником начальника Чернігівської облспоживспілки в 2010 році, вище зазначених недоліків в організації діяльності споживчого товариства виявлено не було, що підтверджується і відсутністю, в подальшому, будь-яких зауважень зі сторони правління Чернігівської обласної спілки споживчого товариства відносно позивача по справі /а.с.186-197/. Як вбачається з протоколу розширеного засідання правління Чернігівської обласної спілки споживчих товариств від 31.01.2012 року за № 2, особисто [PERSON] також визнано про відсутність з її сторони тривалого дійового контролю за господарсько-фінансовою діяльністю Варвинського райспоживтовариства, надання до Чернігівської облспоживспілки недостовірної звітності, що в свою чергу підтверджує факт послаблення та недостатнього контролю позивачем за роботою підпорядкованих працівників /а.с.65/. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який безпосередньо приймав участь в проведенні ревізії Варвинського райспоживтовариства в 2011 році, підтвердив, що позивач, особисто, звертався до нього за допомогою щодо перевірки фінансового стану вказаного товариства. Окрім того, свідок показав, що вкрай незадовільний стан фінансово-господарської діяльності Варвинського райспоживтовариства зумовлено як відсутністю системного та ослабленого контролю [PERSON] за роботою підпорядкованих працівників, так і тривалим невиконанням власне самим позивачем своїх трудових обовязків. Суд, з'ясувавши фактичні дані, встановивши наявність обставин, якими позивач обґрунтовував вимоги та мають значення для вирішення справи, приходить до висновку, що виявлені під час ревізій касових операцій та перевірки господарсько-фінансової діяльності недоліки в діяльності Варвинського райспоживтовариства та особисто [PERSON], як голови правління, беззаперечно не можуть розцінюватись як одноразове грубе порушення нею трудових обов'язків, яке підпадає під дію п.1 ст.41 КЗУпП. Окрім того, висновки ревізій Варвинського райспоживтовариства, проведених працівниками Чернігівської облспоживспілки за аналогічні періоди діяльності товариства під керуванням [PERSON], є непослідовними, суперечливими, а в певних частинах взагалі взаємно виключними, що в свою чергу також підтверджує про відсутність правових підстав для звільнення позивача саме на підставі п.1 ст.41 КЗУпП. Так, виходячи зі змісту п.1 ст.41 КЗУпП підставою для звільнення керівника за цією нормою є лише вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не ряду системних та триваючих порушень, зокрема незабезпечення збереження кооперативної власності, допущення безгосподарності, збиткової діяльності, неналежне виконання службових обовязків тощо. Постанова Чернігівської обласної спілки споживчих товариств про звільнення [PERSON] від 06.02.2012 року не містить конкретних та чітких посилань на порушення позивачем трудового чи іншого законодавства, які можна було б визнати як одноразове грубе порушення ним трудових обовязків. В даній постанові наведено лише загальні обставини проведення ревізій касових операцій та перевірки господарсько-фінансової діяльності Варвинської райспоживтовариства /а.с.3,29-31/. Суд критично відноситься до посилань відповідача щодо не забезпечення оприбуткування [PERSON] порядку ведення операцій з готівкою, відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року N 637, як одну з підстав відмови в заявленому позові з огляду на наступне. Згідно результатів перевірки касових операцій Варвинського райспоживтовариства за 2008-2010 років, загальна сума не оприбуткованого виторгу становить 109\~937 грн /а.с.60,96/. Фактично, виявлені недоліки є наслідком неналежного керівництва позивачем роботою Варвинського райспоживтовариства та ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників, які свідомо проводили викривлення даних бухгалтерського обліку /а.с.15,25,101/, що беззаперечно може бути підставою для звільнення [PERSON] з роботи, але за інших підстав. Порушення кримінальної справи за фактом розтрати чужого майна шляхом зловживання службовим становищем службовими особами Варвинського райспоживтовариства також не може свідчити про вчинення [PERSON] одноразового грубого порушення трудових обовязків, яке підпадало під дію п.1 ст.41 КЗУпП, оскільки відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду /а.с.160/. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч.2 п.18 Постанови, суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. З метою обєктивного та неупередженого розгляду даної справи, судом було також проаналізовано і попередню роботу позивача у Варвинському районному споживчому товаристві /а.с.204-205/. Трудова діяльність останньої в споживтоваристві характеризується посередньо, що підтверджується відсутністю застосованих до неї заходів дисциплінарного впливу. Надані представником відповідача в судовому засіданні усні пояснення щодо діяльності [PERSON], як голови правління Варвинського райспоживтовариства, підтверджуються й узагальнюючою письмовою довідкою, згідно якої, остання, досить тривалий час не здійснювала належну організацію роботи споживтовариства та не забезпечувала контроль за роботою підлеглих працівників /а.с.204-205/. Вказані посилання відповідача беззаперечно також не можуть розцінюватись як одноразове грубе порушення [PERSON] трудових обов'язків, оскільки останні мають тривалий, системний характер, та не можуть бути підставою для її звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.41 КЗУпП. Суд відхиляє як належний доказ припинення [PERSON] повноважень голови правління Варвинського райспоживтовариства з 06.02.2012 року на підставі протоколів зборів членів споживчого товариства, оскільки результати голосування, відповідно до п.22 Статуту, оформляються виключно постановою зборів уповноважених як рішення загальних зборів членів споживчого товариства /а.с.110,215/. Відповідно до ст.235 КЗУпП у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи викладене, суд дійшов до беззаперечного висновку про необхідність поновлення позивача на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки Чернігівської облспоживспілки від 28.03.2012 року за № 64, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 95 грн 32 коп. /а.с.184-185/. В судовому засіданні представником відповідача не було зазначено будь-яких зауважень щодо розрахунку вказаної величини. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 року по 18.04.2012 року у розмірі 4\~766 грн 00 к. /50 робочий день * 95 грн 32 к./. При цьому, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обовязкових платежів. Щодо заявленої [PERSON] позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов до наступного висновку. Статтею 237-1 КЗУпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.13 постанови від 31.03.1995 року N 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст.237-1 КЗУпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, не доведено факту наявності моральних страждань. Враховуючи той факт, що позивач не довів обставини щодо порушення його прав та порушення трудового законодавства при його звільненні, здійсненні з ним розрахунку, в звязку з цим суд вважає, що будь-які правові підстави стягнення моральної шкоди відсутні, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача витрат, понесених на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу віднесено до витрат, повязаних з розглядом судової справи. Положеннями ч.2 ст.84 ЦПК України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах/далі-Закону/ встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ. Відповідно до п.33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією при КМУ 01.10.1999р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар, який має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтований за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару до уваги беруться такі фактори, як обсяг часу та роботи, які вимагаються для належного виконання доручення, необхідність виїзду у відрядження, важливість доручення для клієнта, роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт, особливі вимоги клієнта щодо строків виконання доручення, професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката, витрати адвоката, повязані з виконанням процесуальних дій у справі (копіювання документів, ознайомлення з матеріалами справи, збір доказів тощо). Позивачем надано договір від 13.03.2012 року про надання правової допомоги, укладений між нею та адвокатом [PERSON] /а.с.168/, разом з тим, слід зазначити, що [PERSON] звернулась до Варвинського районного суду з цивільним позовом - 06.03.2012 року, тобто до моменту укладення даного договору. Оскільки ані позивачем, ані представником позивача не подано доказів на підтвердження кількості витраченого часу фахівцем в галузі права на надання правової допомоги в даній справі, зокрема звіту виконаних робіт та графіку виконання договору із зазначенням часу, потраченого адвокатом на виконання обовязків, суд позбавлений можливості обрахувати розмір компенсації витрат, повязаних із розглядом даної цивільної справи, що прямо передбачено Законом. Виходячи з встановленої судом тривалості надання представником позивача послуг з правової допомоги безпосередньо в судовому засіданні лише на протязі однієї години, заявлений розмір компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. є не обґрунтованим, неспіврозмірним та не підтверджується відповідними доказами. Враховуючи вище викладене, складність справи та виходячи з принципів розумності, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Крім того, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, позивач за подання позову до суду звільнений від сплати судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: partial