Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. В позовній заяві зазначив, що між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Перемоги, 17 в смт. Веселинове Миколаївської області. Договір купівлі-продажу зареєстровано Вознесенською Універсальною товарно-сировинною біржею в журналі реєстрації біржових договорів з нерухомістю за № 148 від 20 травня 1998 року. На підтвердження факту досягнення згоди між ними, він сплатив [PERSON] вартість будинку в сумі 10 000 грн., а останній прийняв кошти і передав приміщення житлового будинку, ключі та технічну документацію. 29 березня 2002 року на підставі вищезазначеного договору Веселинівською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, згідно з яким придбаний ним житловий будинок зареєстрований і належить йому на праві особистої власності. Після придбання житлового будинку йому стало відомо, що договір купівлі-продажу будинку суперечить чинному законодавству. Таким чином, відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку перешкоджає позивачу набути право власності на придбаний будинок, тому він змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився подав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в тому ж обсязі і з тих же підстав. Просив позов задовольнити та визнати договір купівлі-продажу житлового будинку дійсним. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав, вважає їх обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 20 травня 1998 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований по вул. Перемога, 17, в смт. Веселинове Миколаївської області. Згідно договору позивач сплатив [PERSON] вартість квартири в сумі 10 000 грн., а [PERSON] прийняв кошти і передав технічну документацію на будинок. 20 травня 1998 року вказаний договір купівлі-продажу будинку було посвідчено і зареєстровано Вознесенською Універсальною товарно-сировинною біржею в журналі реєстрації біржових договорів з нерухомістю за № 148. /а.с.- 5-6/. 29 березня 2002 року Веселинівською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації право власності на придбаний будинок було зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно та видано реєстраційне посвідчення, згідно з яким житловий будинок належить [PERSON] на праві особистої власності /а.с. -7/. Оскільки правовідносини виникли між сторонами в період дії Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, суд, враховуючи положення п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вважає, що на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору. Відповідно до вимог ст.227 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.15 Закону України Про товарні біржі в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1998 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. На думку суду спірну угоду слід вважати укладеною, тобто такою, щодо якої сторонами в потрібній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов, відбулося її повне виконання сторонами, іншого під час розгляду справи не встановлено, на час укладення угоди момент вчинення договору не пов'язувався з державною реєстрацію і право власності у набувача виникало з моменту укладення договору, у зв'язку з чим, суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 р., визнавши спірну угоду дійсною. На підставі викладеного,

Outcome: approved