Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

02 липня 2012 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій вказав, що в жовтні 2007 року за усною домовленістю позивач передав на зберігання [PERSON] 100 м. кв. дубового паркету а також [PERSON] передав відповідачу у тимчасове користування гараж в будинку по вул. Миру, 7-А в смт. Володарка, Київської області, власником якого є син позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом на право власності. У вересні 2011 року [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою повернути паркет та звільнити гараж, на що [PERSON] не відреагував. Позивач просить суд стягнути з відповідача збитки в розмірі 40 000 гривень, судові витрати в розмірі 400 гривень, забезпечити відшкодування збитків, наклавши арешт на нежитлове приміщення по вул. Миру, 7А № 2, смт. Володарка, Київська область, яке належить [PERSON] та усунути перешкоди в користуванні вказаним приміщенням. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнав. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі . Судом встановлено, що позивач [PERSON] 25 січня 2005 року отримав від СГП «Гарант» 100 м. кв. дубового паркету на суму 32 000 гривень (а.с.6). Позивач посилався на те, що в жовтні 2007 року за усною домовленістю він передав на зберігання [PERSON] 100 м. кв. дубового паркету а також , що [PERSON] передав відповідачу у тимчасове користування гараж в будинку по вул. Миру, 7-А, в смт. Володарка, Київської області, власником якого є син позивача [PERSON] . У вересні 2011 року [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою повернути паркет та звільнити гараж (а.с.7), проте письмових доказів на підтвердження укладення угоди про оренду гаража та зберігання 100 м. кв. дубового паркету в судовому засіданні не надав та в судовому засіданні не досліджувалось. Відповідно до відмовного матеріалу № 908 Володарського РВГУ МВС України в Київській області , проведено перевірку Володарським РВ , за заявою [PERSON], щодо зберігання дубового паркету в кількості 100 м.кв., які він передав громадянину [PERSON] та його неповернення [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.12.2011 року, за заявою [PERSON] відмовлено в порушенні кримінальної справи, в постанові факт незаконного заволодінням або перешкоди користуванням гаражем [PERSON] з боку [PERSON], відповідно до позовної заяви, не перевірявсь, та рішення не приймалось , у відмовному матеріалі містяться пояснення громадян [PERSON] та [PERSON] . Допитаний свідок по справі [PERSON], надав показання суду, що в 2007 році особисто бачив, що [PERSON] та [PERSON] розвантажували біля свого будинку паркет і носили його в частину будинку в якій мешкав [PERSON] , які умови договору зберігання паркету та його кількість [PERSON], який передававсь [PERSON] йому невідомо. Свідок [PERSON] надав показання суду, що йому [PERSON] запропонував купити дубовий паркет в кількості 100 м. кв., за 40\~000 гривень на що він погодивсь, але як повідомив [PERSON] , його необхідно забрати в [PERSON], який в свою чергу відмовивсь його повертати . Ст. 205 ЦК України вказує, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За винятком прямо передбачених випадків, у законодавчих актах недодержання сторонами простої письмової форми правочину не тягне за собою його недійсність. За загальним правилом у випадку спору дане порушення позбавляє сторони права посилатися в підтвердження вчинення правочину і дійсності його умов на показання свідків, але не перешкоджає сторонам надавати письмові й інші докази, передбачені законодавством. Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Ст. 936 ЦК України, визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) , і повернути її поклажодавцеві у схоронності . Згідно ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. П. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК ( 435-15 ) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Враховуючи вимоги ЦК України, судом не можуть бути прийняті до уваги покази свідків, щодо укладення договору зберігання паркету в кількості 100 м. кв. на суму 40\~000 гривень між [PERSON] та [PERSON], враховуючи невиконання вимог законодавства, щодо форми договору зберігання, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, інших доказів позивачем не надано та не досліджено в судовому засіданні, а саме розписок, квитанцій або інших доказів підписаних зберігачем [PERSON], тому в судовому засіданні не встановлено факту завдання збитку позивачу [PERSON] в наслідок невиконання зобовязань, згідно договору зберігання . Окрім того в судовому засіданні доказів про перешкоди в користуванні гаражем з боку [PERSON] який належить сину позивача [PERSON] не встановлено, окрім усних посилань в судовому засіданні позивача, згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.12.2011 року Володарського РВ, такий факт не встановлено . Ст. 60 ЦПК України вказує, що кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed