Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-27 00:00:00

07.06.2012 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач з вимогами про визнання незаконним п. 3 наказу директора КП Садпроект№ 7-л від 24.04.2012 року про звільнення за прогули, про поновлення позивача на роботі з 26.10.2010 року на посаді провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера та провідного економіста, про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.10.2010 року по день прийняття рішення у справі, про стягнення з відповідача моральної шкоди. 23.08.2012 року та 28.08.2012 року до початку розгляду справи по суті позивач надала заяви про зміну позовних вимог, відповідно до яких просила додатково визнати незаконним також і п.2 наказу директора КП Садпроект№ 7-л від 24.04.2012 року та додатково поновити її на посаді і провідного інженера гідротехніка. У судовому засіданні позивач пояснила, що працювала на підприємстві з 08.05.1974 року на різних посадах. 25.10.2010 року, її відповідно до наказу за № 4 від 22.10.2010 року було звільнено з посади головного бухгалтера за п.1 ст.41 КЗпП України, за одноразове грубе порушення трудових обовязків. Разом з тим, до її звільнення вона одночасно обіймала 4 (чотири) посади: основна посада - провідного інженера сантехнічної групи, та за суміщенням посад виконувала обовязки головного бухгалтера, провідного економіста і провідний інженер гідротехнік. Наказ про її звільнення за № 4 від 22.10.2010 року вона оскаржила до суду, просила визнати його незаконним, поновити її на роботі на посаді провідного інженера сантехнічної групи з виконанням обовязків та провідного економіста, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області її позовні вимоги були задоволені частково, наказ про звільнення № 4 від 22.10.2010 року визнано незаконним, її поновлено на роботі на посаді провідного інженера сантехнічної групи з виконанням обовязків головного бухгалтера та провідного економіста, стягнено на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Однак, рішенням апеляційного суду Донецької області рішення суду першої інстанції було змінено, визнано незаконним наказ № 4 від 22.10.2010 року, у задоволені в іншій частині позовних вимог відмовлено. Позивач пояснила, що апеляційним судом було встановлено, що відповідно до наказу № 4 від 22.10.2010 року її було звільнено з роботи з посади головного бухгалтера, однак не з інших посад, тому позивач повинна була продовжувати працювати у відповідача на інших посадах, які вона обіймала. Також позивач пояснила, що у період з 25.10.2010 року по 24.10.2012 року вона на роботу не виходила, у звязку з тим, що тривали судові процеси і тому що, після 25.10.2010 року, після її звільнення її робоче місце було ліквідоване і їй не було куди виходити. Крім цього, 11.04.2012 року позивачем по пошті було отримано наказ № 6-л від 23.03.2012 року про її звільнення з посади провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера, провідного економіста і провідного інженера гідротехніка. Пізніше, 10.05.2012 року, вона отримала поштою наказ № 7-л від 24.04.2012 року, відповідно до якого, наказ № 6-л від 23.03.2012 року про її звільнення вважати недійсним, та окрім цього, наказ № 4 від 22.10.2010 року про її звільнення з посади головного бухгалтера вважати правильним та додатково її було звільнено з посад провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, провідного економіста і провідного інженера гідротехніка за прогули, а днем звільнення вважати з 25.10.2010 року. Крім того, позивач просила поновити пропущений нею строк на звернення до суду, так як наказ № 7-л від 24.04.2012 р., що є предметом оскарження, вона отримала по пошті лише 10.05.2012 р. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, до суду заперечень не надала, однак пояснила, що починаючи з 26.10.2010 року і по день звернення до суду позивач жодного дня на роботу не виходила, трудові обовязки не виконувала, перешкод у виконанні позивачем трудових обовязків відповідач не чинив, тому на підставі усного наказу директора було сформовано комісію з приводу встановлення причин відсутності на робочому місці позивача, а 22.02.2012 р., 23.02.2012 р., 24.02.2012 р. було складені членами комісії акти про відсутність позивача на робочому місці більш ніж три години на протязі робочого дня, та 24.02.2012 року було складено акт про відсутність позивача без поважних причин з 25.10.2010 р. по дату складання акту, і 22.03.2012 р. було складено акт про відмову позивача надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці у періоді з 25.10.2010 року по дату складання акту. На підставі даних актів та рішення засідання ради підприємства відповідача від 22.03.2012 р. про звільнення позивача, директором було видано спочатку наказ № 6-л від 23.03.2012 р. про звільнення позивача з посад провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера, провідного економіста і провідного інженера гідротехніка, а пізніше, 24.04.2012 року, було видано наказ № 7-л, відповідно до якого попередній наказ № 6-л є недійсним, а позивача було звільнено з 25.10.2010 р. з посад провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, провідного економіста і провідного інженера гідротехніка та крім цього було визнано наказ № 4 від 22.10.2010 р. про звільнення позивача з посади головного бухгалтера правильним. Третя особа у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову і повідомила суду, що підставою для видання наказів про звільнення позивача із займаних посад була її відсутність на роботі з 25.10.2010 року по день звернення до суду із позовом та складений акт перевірки № 05-30-026/0003 від 17.04.2012 року головним державним інспектором праці територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області [PERSON], відповідно до висновків якого наказ № 6-л від 23.03.2012 р. є незаконним. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оглянувши супровідний лист відповідача про надіслання наказу № 7-л від 24.04.2012 р. 08.05.2012 р. на адресу позивача та поштовий конверт з відміткою пошти про його прийняття та надіслання на адресу позивача 08.05.2012 р., суд приходить до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду, так як відповідно до ст. 233 ч. 1 КЗпП України, строк звернення до суду у справах про звільнення починає свій місячний перебіг з дня вручення наказу, а так як позивач звернувся до суду 07.06.2012 р, він не пропустив даний строк. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, пояснення представника відповідача, третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, матеріали цивільної справи № 2-15448-10 р. (№ 2-501/2011, № 2-54-12 р.) за позовом [PERSON] до КП Садпроектпро визнання незаконним наказу № 4 від 22.10.2010 р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до записів у трудовій книжці, 04.04.2008 року позивача, було прийнято на роботу до колективного підприємства Садпроектпровідним інженером сантехнічної групи КОСП з виконанням обовязків головного бухгалтера та провідного економіста. (а.с. 19). У судовому засіданні сторони по справі визнали ту обставину, що позивач також на підприємстві виконувала обовязки провідного інженера гідротехніка, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, ця обставина не підлягає доказуванню. Також сторони визнали, ту обставину, що основна посада позивача була - провідний (ведучий) інженер сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування. Згідно із п. 2 наказу № 7-л від 24.04.2012 року наказ № 4 від 22.10.2010 року про звільнення за одноразове грубе порушення головного бухгалтера позивача вважати правильним. (а.с. 8). Відповідно до записів трудової книжки, 25.10.2010 року позивача відповідно до наказу № 4 від 22.10.2010 року було звільнено за одноразове грубе порушення трудових обовязків, відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. (а.с. 19). Згідно із листом № 4082/07 від 18.05.2012 р. УПФ України в м. Артемівську та Артемівському районі Донецької області трудові відносини між позивачем та відповідачем припинилися 25.10.2010 р. (а.с. 23). Згідно з інформацією із форми 1-ДФ наданою Артемівською ОДПІ у Донецькій області дата звільнення позивача є 25.10.2010 р. (а.с. 161). Відповідно до таблиці № 5 (трудові відносини застрахованих осіб) за жовтень 2010 р. трудові відносини між позивачем та відповідачем припинилися 25.10.2012 р. Згідно із наказом № 4 від 22.10.2010 року [PERSON] головного бухгалтера КП Садпроект звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обовязків відповідно до п.1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 22). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні були оглянуті матеріали цивільної справи № 2-15448-10 р. (№ 2-501/2011, № 2-54-12 р.) за позовом [PERSON] до КП Садпроектпро визнання незаконним наказу № 4 від 22.10.2010 р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27.01.2012 року було встановлено протиправність та скасовано наказ директора КП Садпроект№ 4 від 22.10.2010 р. про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера КП Садпроектза одноразове грубе порушення трудових обовязків по п.1 ст. 41 КЗпП України. У цій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін рішенням апеляційного суду Донецької області від 16.05.2012 р. За таких обставин, суд приходить до висновку, що п. 2 наказу № 7-л від 24.04.2012 року, що встановлює правильність наказу № 4 від 22.10.2010 р. про звільнення позивача з посади головного бухгалтера з наступним записом до трудової книжки, є незаконним, так як не відповідає рішенню суду у цивільній справі № 2-15448-10 р. (№ 2-501/2011, № 2-54-12 р.), що набрало законної сили, яке є обовязковим для виконання, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Згідно із п.3 наказу № 7-л від 24.04.2012 року, позивач звільнена з посад провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера та провідного економіста за прогули згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України з 25.10.2010 року, у звязку з тим, що після 25.10.2010 року позивач жодного дня не виходила на роботу. Підставою для видання наказу були акти у кількості пяти штук, заява директора [PERSON] до ради підприємства та рішення ради підприємства від 22.03.2012 р. (а.с. 8). Відповідно до змісту оглянутих у судовому засіданні актів від 22.02.2012 р. (а.с. 14), від 23.02.2012 р. (а.с. 14-1), від 24.02.2012 р. (а.с. 15-1), у них зафіксовані факти відсутності позивача на робочому місці більш ніж три години протягом робочого дня відповідно 22.02.2012 р., 23.02.2012 р., від 24.02.2012 р. Таким чином, вони не можуть бути підтвердженням того, що позивач була відсутня на робочому місці з 25.10.2010 р., а є підтвердженням про її відсутність саме у дні складання актів. Оглянутий у судовому засіданні акт від 24.02.2012 року (а.с. 15) про те, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин з 25 жовтня 2010 року по 24 лютого 2012 року, що підтверджується табелями обліку робочого часу, не може бути прийнятий як належний доказ встановлення причин відсутності, так як сам по собі акт комісії від 24.02.2012 р. складався за умови відсутності позивача на робочому місці, що визнається сторонами, позивачу не була надана можливість надати пояснення з приводу причин відсутності, та крім цього, відповідно до витребуваних судом у відповідача і оглянутих у судовому засіданні табелів обліку використання робочого часу за період з жовтня 2010 р. до лютого 2012 р., робочий час позивача з 26.10.2010 р. до лютого 2012 р. не обліковувався на підприємстві, а її прізвище відсутнє у табелях обліку використання робочого часу починаючи з листопада 2010 року. (а.с. 94-110). Що свідчить про неможливість встановлення фактів незявлення на робочому місці з 26.10.2010 р. на підставі табелів обліку використання робочого часу. Разом з тим, у судовому засіданні позивач визнала ту обставину, що вона не виходила на роботу після звільнення її з посади головного бухгалтера, тобто після 25.10.2012 року, так як вважала себе звільненою з усіх посад, та крім цього відповідач не давав можливості їй вийти на роботу, через те, що її робоче місце було зайнято іншою особою. Відповідач ці пояснення спростовував, і наполягав на тому, що позивач повинна була виходити на робоче місце і виконувати роботу провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, провідного економіста та провідного інженера гідротехніка. Допитані у якості свідків працівники КП Садпроект[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили ту обставину, що вони були членами комісії з питання встановлення причини відсутності на робочому місці позивача, вони складали та підписували акти 22.02.2012 р. (а.с. 14), від 23.02.2012 р. (а.с. 14-1), від 24.02.2012 р. (а.с. 15-1), від 24.02.2012 р. та підтвердили, що позивач не виходила на роботу для виконання своїх трудових обовязків після 25.10.2010 р., взагалі, та 22.02.2012 р., 23.02.2012 р., 24.02.2012 р., зокрема. Відповідно до висновків, що були зроблені апеляційним судом Донецької області і викладені у його рішенні, при розгляді апеляційної скарги у цивільній справі № 2-15448-10 р. (№ 2-501/2011, № 2-54-12 р.) за позовом [PERSON] до КП Садпроектпро визнання незаконним наказу № 4 від 22.10.2010 р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позивача за наказом № 4 від 22.10.2010 р. не було звільнено з основної посади провідного (ведучого) інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, провідного (ведучого) економіста. Отже, не зявлення позивача на робочому місці і невиконання позивачем обовязків провідного (ведучого) інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, провідного (ведучого) економіста з 26.10.2010 року є порушенням трудової дисципліни. Відповідно до ч.1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно із акту від 22.03.2012 р., позивач відмовилась від письмових пояснень з приводу відсутності її на робочому місці у період з 25.10.2010 р. до дати складання акту. (а.с. 16). Цю обставину у судовому засіданні визнала і позивач. Відповідно до протоколу засідання ради підприємства КП Садпроект№ 10 від 22.02.2012 р. (а.с. 12).та статуту КП Садпроект (а.с. 145-153), рада підприємства надала згоду директору на звільнення позивача за прогули, так як позивач була відсутня на роботі без поважних причин з 25.10.2010 р. до теперішнього часу (а.с. 12). Однак, згідно із ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Суд визначив, що датою виявлення саме дисциплінарного проступку є 22.03.2012 року, тобто тоді, коли членами комісії було складено акт про відмову позивача надати пояснення з приводу її відсутності на робочому місці. Таким чином, останньою датою притягнення позивача мала бути 22.04.2012 року, однак наказ № 7-л був виданий 24.04.2012 року. Крім того, відповідно до змісту акту, позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за прогули починаючи з 26.10.2010 року, разом з тим, дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, тобто граничною датою притягнення за прогул, що вчинений 26.10.2010 р., року є 26.04.2011 р. Таким чином, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за прогули, що нею вчиненні починаючи з 26.10.2010 року до дати складання наказу про звільнення 24.04.2012 року, проведено з порушенням встановлених ст. 148 КЗпП України строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, є неправомірним, а тому п. 3 наказу директора КП Садпроект№ 7-л від 24.04.2012 року є незаконним і вимоги позивача у цій частині підлягають задоволенню. Крім того, не може вважатись правомірним звільнення позивача з дати, що передує даті прийняттю наказу, тобто звільнення з 25.10.2010 р. на підставі наказу № 7-л, що був прийнятий 24.04.2012 року. Вимоги позивача про поновлення її на роботі з 26.10.2010 року на посаді провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера, провідного економіста та провідного інженера гідротехніка задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Суди розглядають справи по суті в межах заявлених позовних вимог. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 16.05.2012 р. № 2-15448-10 р. (№ 2-501/2011, № 2-54-12 р.), що набрало законної сили встановлена обставина, яка не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, що за наказом № 4 від 22.10.2010 року, позивача не було звільнено з основної посади провідного (ведучого) інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням та провідного (ведучого) економіста, яку як встановлено цим же рішенням позивач обіймала за сумісництвом. Не може бути підставою і для задоволення позовних вимог щодо поновлення на роботі з 26.10.2010 року позивача на посадах провідного інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування з виконанням обовязків головного бухгалтера та провідного економіста, і провідного інженера гідротехніка, існування у наказі № 7-л від 24.04.2012 року дати припинення трудових правовідносин 25.10.2010 р., так як звільнити позивача з дати, що передує прийняттю наказу є неправомірним. У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки судом встановлено, що фактично позивача з 26.10.2010 року звільнено не було, а позивач зобовязаний був виконувати свої трудові обовязки за основною посадою провідного (ведучого) інженера сантехнічної групи комплексного відділу будівельного проектування, враховуючи, що позивач у судовому засіданні не надала доказів поважності причин не виходу її на роботу та доказів того, що відповідач перешкоджав їй у цьому, суд приходить до висновку про недоведеність у судовому засіданні наявності вимушеного прогулу, а тому у задоволені позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У судому засіданні позивач не зазначила в чому полягали її фізичні чи душевні страждання, яких втрат немайнового характеру вона зазнала, їх тривалість, які саме нормальні життєві звязки вона втратила та які додаткові зусилля для організації свого життя необхідні позивачу внаслідок порушення її трудових прав. Позивач у позовній заяві зазначила, що незаконними діями відповідача порушено її фізичний та душевний стан, вона знаходиться у стресовому стані, однак не надала жодного доказу, які б підтверджували завдання моральної шкоди. Крім того, у судовому засіданні позивач визнала, що вона забезпечена роботою і станом на 25.10.2010 р. вже працювала директором проектної організації Інжпроект. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, у звязку із їх недоведеністю позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial