Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу на підставі того, що сімейні відносини між сторонами не склалися, сімя носить формальний характер. Як причину розпаду сімї позивач вказує на той факт, що сторони є різними за характером людьми, у них різні погляди на подружнє життя, у звязку з чим в родині склалися складні відносини. Подружні відносини сторони не підтримують, не ведуть спільне господарство. Від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Відповідач подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила стягнути зі [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 3000,0 грн. щомісяця, а також додаткові витрати на його утримання в розмір 800,0 грн. Позивач надав до суду заяву про слухання справи за його відсутністю, на позовних вимогах наполягав, щодо зустрічних позовних вимог зазначив, що їх визнає, але через мінливий характер його доходів вважає за доцільне передати у власність сина 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належить йому на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2009 року, в рахунок сплати аліментів. [PERSON] позов про розірвання шлюбу визнала, а також погодилася на пропозицію [PERSON] щодо визнання за сином права власності на 1/2 частку нерухомого майна замість стягнення аліментів в грошовому вигляді. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням первісного та зустрічного позовів. Судом встановлені такі фактичні обставини представлених сторонами письмових доказів. 09 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Жиронкіна) [PERSON], було укладено шлюб, про що Міським відділом РАЦС Одеського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 604. Від шлюбу є син [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини фактично припинені з літа 2012 року, сторони подружні відносини не підтримують, спільне господарство між сторонами не ведеться. Основною причиною припинення сімейних відносин є те, що сторони втратили взаєморозуміння, почуття любові й поваги один до одного, а також єдність цілей та мети створення та існування спільної сімї. Сторони є різними за характерами людьми, у них різні погляди на подружнє життя, відповідач не працює, у звязку з чим в родині склалися відчужені відносини. Несумісність характерів сторін призвела до припинення шлюбних відносин. Спору між сторонами щодо місця проживання дитини не встановлено. Дитина на час розірвання шлюбу проживає разом з матірю. На примирення сторони не згодні, обґрунтовуючи це тим, що відновлення сімї є неможливим, через що суд не вважає за необхідне вживати заходів щодо примирення сторін. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, а також інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них, інтересам дитини, що мають істотне значення. Враховуючи, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватись на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України), суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу. Видатки по оплаті державного мита при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС суд вважає за необхідне покласти на позивача. Щодо зустрічних позовних вимог суд дійшов до наступного. Батьки дитини мають рівні обовязки з надання утримання дитині, оскільки згідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. При цьому згідно ст. 182 Сімейного кодексу України судом враховано, що дитина проживає з матірю, мати дитини здійснює догляд за нею, можливості матері по наданню утримання на дитину є обмеженими. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За правилом ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. Наведене свідчить про наявність у [PERSON] матеріального права на позов до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання їх малолітньої дитини. У такій ситуації підлягає вирішенню питання про спосіб реалізації такого права відповідача та інтересів дитини, яка залишилась з нею проживати та перебуває на її утриманні. Враховуючи мінливий характер доходів позивача, а також виявлене ним бажанння передати частину належної йому на праві власності квартири сину в рахунок сплати аліментів, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин за аналогією закону норми статті 190 СК України, оскільки відсутня норма, яка б регулювала спірні відносини, втім наявна норма, що регулює подібні правові відносини. У такій ситуації суд має керуватись положеннями ст. 124 Конституції України, за змістом якої юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Беручи до уваги обставини справи, враховуючи визнання зустрічного позову позивачем, суд вважає за можливе задовольнити вимоги відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат шляхом зарахування частки [PERSON] у праві спільної власності на житло в рахунок аліментних платежів, що підлягають стягненню з нього на користь малолітньої дитини, народженої від нього позивачкою. При цьому суд має виходити зі співмірності вимог відповідача про стягнення аліментів та пропозиції позивача зарахувати в їх рахунок право на належну йому частку у житлі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved