Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агробізнесматеріальну шкоду в сумі 26112,00 грн., завдану ним під час виконання трудових обовязків та судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що, займаючи посаду регіонального представника, відповідач одержував товар від позивача, відповідно до накладних про переміщення, та передавав його клієнтам. Як матеріально-відповідальна особа відповідач зобовязувався вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей. В результаті інвентаризації підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей було виявлено недостачу оборотної тари загальною вартістю 26112 грн. Причини нестачі відповідач пояснив не належним обліком у переміщенні тари, добровільно відшкодувати завдану позивачу шкоду відмовився. Позивач у судове засідання не зявився, у поданій до суду заяві представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує та просить справу розглянути у його відсутність. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду був повідомленийа вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, запереченнь проти позову та клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. За таких обставин суд, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 11.04.2011 року по 05.09.2011 року [PERSON] - відповідач у справі, працював регіональним представником Житомирського відділення Волочиського хлібокомбінату ТОВ Агробізнес(а.с.4). Займаючи посаду регіонального представника, відповідач одержував товар від позивача, відповідно до накладних про переміщення, та передавав його клієнтам. 11 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей і зобовязався вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей (а.с.5). 30 вересня 2011 року позивачем було проведено інвентаризацію підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої складено Акт наявності оборотної тари в представництвах від 30.09.2011 року, яким зафіксовано, що станом на 30.09.2011 р. недостача оборотної тари у Житомирському відділенні Волочиського хлібокомбінату складає 384 ящики (а.с.6). Факт отримання ящиків відповідачем підтверджується накладними на переміщення (а.с.9-12). Вартість тари підтверджується накладною від 23.08.2011 року (а.с.8). Термін експлуатації даних ящиків становить 18 місяців, і з урахуванням зносу у вересні 2011 року вартість одного ящика для хліба становила 68 гривень. З пояснювальної записки, підписаної 24.10.2011 року [PERSON] - відповідачем у справі, вбачається, що останній визнає за собою недостачу в розмірі 384 ящики на суму 26112 грн. за період роботи з 14.04.2011 року по 02.09.2011 року, та зазначає, що вона виникла внаслідок не належного обліку за переміщенням тари, претензій до Товариства з обмеженою відповідальністю Агробізнес- позивача у справ, не має (а.с.7). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками№14 від 29.12.1992 року, за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Згідно п. 4 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за правилами ст. 132 КЗпП \~України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП\~України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ч. 1 ст. 135-1 КЗпП\~України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Відповідно до ч. 5 ст. 130 КЗпП\~України, працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Отже, судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах і, займаючи посаду регіонального представника на підставі письмового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як матеріально-відповідальна особа зобовязувався вести облік, складати і передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей. Однак, відповідач належним чином не виконував своїх зобовязань перед позивачем, внаслідок чого, в результаті інвентаризації підзвітних відповідачу товарно-матеріальних цінностей, було виявлено недостачу оборотної тари загальною вартістю 26112 грн., яку відповідач визнав, однак добровільно відшкодувати завдану позивачу шкоду - відмовився. Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, щопозовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved