Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом приватного підприємства «Аваль-Інвест» м. Харків, товариства з обмеженою відповідальністю «Аваль Інвест» м. Харків, товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах» м. Харків про визнання правочинів недійсними та стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2012 року з метою отримання позики у розмірі 400 000, 00 грн. він уклав договори № 012220, 012223 та договори добровільного страхування від нещасних випадків № № 5331/12, 5333/12, відповідно до яких здійснив платежі на суму 15280,00 грн. Здійснивши оплату в повній мірі він не отримав позики і через місяць зрозумів, що його ошукали. Позивач вважає, що його ввели в оману, порушили його права як споживача послуг і діяли без відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, а тому просить визнати правочини недійсними та стягнути з ПП «Аваль-Інвест» 14 000,00 грн. як незаконно отримані за наслідками укладення договорів від 17.08.2012 року № 012220 та № 012223, стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Укркомстрах» 1 280,00 грн, як незаконно отримані за наслідками укладення договорів від 17.08.2012 року № 5331/12 та № 5333/12 на його користь. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про день та час слухання справи. За таких обставин, суд ухвалив на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, в результаті повного, всебічного та об'єктивного їх дослідження, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. 17 серпня 2012 р. між позивачем [PERSON], та Приватним підприємством «Аваль-Інвест» було укладено Договір № 012220 та Договір № 012223. Метою укладення вищевказаних Договорів було отримання позики на купівлю нерухомості у звязку з відсутністю повної суми вартості товару, яку позивач хотів придбати. З цією метою позивачем здійснювався активний пошук організації, що могла б надати необхідну суму на найбільш вигідних умовах. Побачивши рекламу, в якій пропонувалися вигідні умови позики грошей, позивач звернувся до цієї організації з метою швидкого отримання кредиту. Від ПП «Аваль Інвест» позивач розраховував отримати кредит протягом 10-ти днів з моменту підписання договорів. Про це позивача також запевнила довірена особа відповідача ПП «Аваль-Інвест» під час відвідування офісу компанії. Під час даної зустрічі консультант Компанії пояснив позивачу умови, які були необхідні для отримання грошей, а саме він повинен був оплатити на поточний рахунок ПП «Аваль-Інвест» протягом одного банківського дня з моменту укладення Договору № 012220 та Договору № 012223 грошові суми в розмірі 10 500,00 грн. (п.п. 2, 3 Договору № 012220) та 3 500, 00 грн. (п.п. 2, 3 Договору № 012223), а також застрахуватися у відповідній страховій компанії від нещасних випадків та отримати обумовлену суму в розмірі 300 000,00 грн. (триста тисяч грн. 0 коп.) та 100 000,00 грн. (сто тисяч грн. 00 коп.) на умовах безвідсоткової позики. Прагненням позивача було саме отримання безвідсоткової позики на купівлю нерухомості, що й було озвучено представнику Компанії. Крім того, позивачу також пояснили, що у випадку неотримання кредиту всі відповідачі повернуть сплачені грошові кошти. В наступні десять днів грошей він не отримав. Звернувшись, після зазначеного терміну до представника ПП «Аваль - Інвест» з метою зясування причин ненадання кредитних коштів, позивач отримав пояснення про відсутність у ТОВ «Аваль-Інвест» грошей для надання кредиту. Позивачу було запропоновано сплачувати щомісячні платежі для того, щоб гарантовано отримати обіцяний кредит. Не отримавши позики, позивач здійснив оплату послуг ПП «Аваль - Інвест» в повній мірі в розмірі 14 000,00 грн. Розподіл Фонду учасників проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів ТОВ «Аваль Інвест» оплачує іншому учаснику програми безвідсоткову позику. При цьому надання одному учаснику програми безвідсоткової позики є компенсацією за рахунок інших учасників програми, залучених до програми «Перший Страховий БАНК». Суд вважає, що відповідачами застосовано нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить позивача в оману і направлена з метою спонукання позивача до підписання договорів на невигідних умовах та ненадання обіцяної безвідсоткової позики, а лише використання залучених від [PERSON] коштів (вступних внесків та страхових платежів) у власних цілях. Відповідно до п. 2 ч.1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Частинами 5 та 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, або договір може бути визнано недійсним в цілому. Відповідно до ч. 5 ст. 19 вищевказаного Закону, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законодавством. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін, зокрема вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім цього волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Цивільним Кодексом України, зокрема ст. 230 визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1.ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. На підставі вимог ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Все вищевикладене дає підстави стверджувати, що оспорюванні правочини не відповідають чинному законодавству України, внутрішній волі позивача та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, вчинені з введенням в оману позивача [PERSON] щодо істотних умов, та дають законні підстави для визнання Договорів недійсними. На підставі ст.. ст.. 11, 60, 213-215, 88, 224 ЦПК України,

Outcome: approved