Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], у якому прохає суд ухвалити рішення, яким виділити у власність позивача 53/100 частин домоволодіння, розташованого по вул. М.Левицького,73 Б в м. Ковелі Волинської області, виділивши у власність позивача веранду 1-1, кімнату 1-5, кухню 1-2, сарай Г-1та гараж Б-1, вбиральню В, а також відповідну частину огорожі та хвіртки. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на ту обставину, що на праві приватної власності їй належить 53/100 частини домоволодіння, розташованого по вул.М.Левицького,73Б в м. Ковелі Волинської області. Інша частина домоволодіння перебувала у власності [PERSON], після смерті якої право на вказану частину домоволодіння в порядку спадкування набув її син відповідач [PERSON]. Житловий будинок по вул. М.Левицького побудований у 1968 року і потребує капітального ремонту. Вказане домоволодіння є єдиним житлом позивача у справі, у той час як відповідач не проживає у вказаному будинку, право на частку у якому набув в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Позивач не має можливості розпочати ремонтні та будівельні роботи, спрямовані на припинення руйнації будинку з причини не визначення у натурі частин домоволодіння. Оскільки статтею 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, позивач звернулась з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві і прохають його задовольнити. З урахуванням розміру частки позивача у спірному домоволодінні, фізичних і матеріальних затрат позивача на утримання житлового будинку, інтересу кожної із сторін до спірного домоволодіння та висновків судової будівельно-технічної експертизи, прохають виділити у натурі позивачеві [PERSON] належну їй у домоволодінні по вул. М.Левицького,73Б в м. Ковелі Волинської області частку згідно П-го варіанту розподілу домоволодіння, а саме : кімнату 1-5 площею 17,9 м.кв., кухню 1-2 площею 8,4 м.кв., веранду 1-1 площею 7,0 м.кв., гараж Б-1 та ? огорожі, що становить 64/100 частину домоволодіння за умови відшкодування відповідачеві [PERSON] грошової компенсації за відхилення від вартості, яка приходиться на ідеальні частки домоволодіння в сумі 6273,89 грн. та виконання позивачем робіт по влаштуванню двох ізольованих квартир, що передбачено експертним висновком, як то закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-5 і 1-4, 1-2 і 1-3, влаштувати автономне опалення та інженерні мережі електропостачання. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позову не визнали і заперечують проти його задоволення. Заперечуючи проти позову посилаються на ту обставину, що позивач набула право власності на частку у домоволодінні, розташованому по вул.. М.Левицького,73Б в м. Ковелі без будь-яких на те правових підстав. Крім цього посилаються на ту обставину, що рішенням народного суду м. Ковеля від 25 липня 1979 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, грошей, яким ухвалено шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвати, виділити зі спільного майна сторін [PERSON] 47/100 частини жилого будинку і допоміжних приміщень в м. Ковелі по вул.. Л Українки, 73б., а [PERSON] виділити 53/ 100 частини зазначеного домоволодіння та стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] компенсацію за майно в сумі 3298 крб.23 коп., матері позивача, [PERSON] було виділено більшу частину житлового будинку, а саме веранду 1-1, кухню 1-2 та кімнату 1-5. З врахуванням наведеного вважають, що позивачеві [PERSON] слід виділити у спірному будинку кімнати 1-4 та 1-3, зобовязавши її облаштувати окремий вхід до належної їй частини будинку. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає задоволенню. Частиною 1\~ст. 356 ЦК України\~передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на ту обставину, що позивач заволоділа спірним домоволодінням без будь-яких правових підстав, оскільки ухвалою народного суду м. Ковеля від 29 вересня 1979 року, у ході виконання рішення вказаного суду від 25.07.1979 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, грошей було затверджено мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] перейшла частина житлового будинку, присуджена [PERSON] і звільнено [PERSON] від сплати визначеної рішенням суду від 25 липня 1979 року компенсації. Крім того, відповідно до самого судового рішення, ухваленого 25 липня 1979 року, матері відповідача [PERSON] було виділено приміщення 1-1, 1-2 та 1-5 у спірному будинку. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на перебування у її власності 53/100 частини будинковолодіння, розташованого по вул.. М.Левицького,73Б в м. Ковелі Волинської області. На підтвердження обставин, зазначених у обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] надала суду реєстраційне посвідчення відповідно до якого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 31.08.1992 року за реєстровим номером 188 за позивачем [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, було зареєстровано право особистої власності на 53/100 частини домоволодіння, розташованого по вулиці Левицького,73Б в м. Ковелі Волинської області. Вказана обставина підтверджується також повідомленням Комунального підприємства Волинське обласне бюро технічної інвентаризаціївід 11.10.2012 року №11558 з якого вбачається, що 47/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано 01.11.1979 р. за [PERSON] на підставі рішення народного суду м. Ковеля від 25.07.1979 року; 53/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано 31.08.1992 року, реєстровий номер 2053 (б.188) за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12.08.1992 р. №3-1385 Ковельською держнотконторою. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 02 листопада 2010 року Ковельським міськрайонним судом було ухвалене рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним реєстраційного посвідчення №188 від 31 серпня 1992 року, щодо права власності [PERSON] на 53/100 житлового будинку по вул. М.Левицького,73б в м. Ковелі, про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 01 серпня 1988 року, щодо права власності [PERSON] на 53/100 житлового будинку по вул. М.Левицького,73б в м. Ковелі та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Тобто відповідач у даній справі скористався своїм правом захистити свої порушені права у порядку, передбаченому чинним законодавством. Зокрема, оспорюючи право позивача у даній справі, [PERSON], на частку у спірному домоволодінні, відповідач [PERSON] посилався на обставини, якими наразі обґрунтовує заперечення на даний позов, як то існування рішення народного суду м. Ковеля від 25 липня 1979 року, яким було ухвалено розірвати шлюб між його матірю, [PERSON] та [PERSON], а також поділене спільно нажите ними майно, а саме: [PERSON] Виділено 47/100 частини жилого будинку і допоміжних приміщень, а [PERSON] 53/100 частини жилого будинку і приміщень по вул. М.Левицького,73б в м. Ковелі, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3298,29 крб. компенсації за майно; на ухвалу Ковельського народного суду м. Ковеля від 29 вересня 1979 року, якою було затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої [PERSON] перейшла частина житлового будинку, присуджена [PERSON] за рішенням вказаного суду і звільнено [PERSON] від сплати визначеної рішенням суду від 25 липня 1979 року компенсації; на наявність у його матері - [PERSON], за життя права власності на все домоволодіння по вул. М.Левицького,73б в м. Ковелі, на відсутність права на спірне домоволодіння в [PERSON] і відсутність підстав на отримання останнім свідоцтва про право власності на 53/100 частини спірного домоволодіння. Відповідно судом досліджувались письмові докази, зазначені [PERSON] на підтвердження вказаних обставин, у тому числі інвентаризаційна справа №1552/2053 на домоволодіння №73б по вул.. Левицького (Л.Українки) в м. Ковелі в матеріалах якої міститься довідка про належність будівель домоволодіння №73 б по вул. Л. Українки в м. Ковелі матері відповідача у даній справі - [PERSON] Павліни та заключення Луцького міського бюро технічної інвентаризації про реєстрацію вказаного домоволодіння за громадянкою [PERSON] на підставі ухвали народного суду м. Ковеля від 25 вересня 1979 року, акт прийняття у експлуатацію будівлі затверджений рішенням виконкому Ковельської міської ради №303 від 25.10.1979 року. У той же час рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 20 грудня 2010 року було задоволено апеляційну скаргу відповідача [PERSON]. У позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним реєстраційного посвідчення щодо права власності [PERSON] на 53/100 частини житлового будинку та визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на 53/100 частини житлового будинку відмовлено з підстав пропуску позивачем [PERSON] строку позовної давності. Відтак, відповідно до правовстановлюючих документів, позивачеві [PERSON] належить 53/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані по вул.. М.Левицького,73Б в м. Ковелі Волинської області. В судовому засіданні встановлено, що після ухвалення рішення народного суду м. Ковеля від 25 липня 1979 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна та грошей розподіл в натурі житлового будинку №73Б по вул.. М.Левицького в м. Ковелі з метою обладнання окремих ізольованих квартир не провадився. Вказану обставину визнали сторони у справі. Зокрема відповідач [PERSON] в судовому засіданні ствердив ту обставину, що спірний будинок має один вхід і позивач [PERSON] фактично користувалась усім житловим будинком, зокрема здавала житлові кімнати квартирантам, облаштувала в кухні (приміщення 1-2) газовий котел. Згідно ч.3\~ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1\~ст. 364 цього Кодексу, співвласник\~\~має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Повідомленням Комунального підприємства Волинське обласне бюро технічної інвентаризаціївід 11.10.2012 року №11558 доводиться та обставина, що 47/100 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано 01.11.1979 р. за [PERSON] на підставі рішення народного суду м. Ковеля від 25.07.1979 року. Як убачається з пояснень відповідача [PERSON] він, як спадкоємець померлої 29.11.1980 року [PERSON], фактично прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його матері [PERSON], а 29 листопада 2011 року звернувся до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак до теперішнього часу свідоцтва про право на спадщину не отримав і не зареєстрував право власності на належну спадкодавцю [PERSON] за життя частину домоволодіння. Вказана обставина доводиться матеріалами спадкової справи №692/2011 після смерті [PERSON], яка померла 29.11.1980 року, як то заявою [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2011 року, яка містить відмітки нотаріуса щодо підтвердження місця відкриття спадщини та факту прийняття спадщини [PERSON], а також заповітом, посвідченим нотаріусом Ковельської державної нотаріальної контори 22.11.1979 року, згідно якого [PERSON] заповіла належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Ковелі по вул.. Л. Українки,73 б синові [PERSON]. Згідно ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відтак відповідач [PERSON] набув право на 47/100 частини домоволодіння по вул.. М. Левицького73 Б в м. Ковелі Волинської області в порядку спадкування, після смерті [PERSON] Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до\~ст. 119 ЦК\~України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Ухвалою суду від 13 липня 2012 року у даній справі призначено комплексну судову будівельно-технічну експертизу. Згідно висновку №0-159 судової будівельно-технічної експертизи запропоновано два варіанти розподілу спірного домоволодіння в частках: згідно першого варіанту першому співвласнику відходить 31/100 частина домоволодіння з відступом від ідеальної частки -9870,10 грн., другому співвласнику відходить 69/100 частини будинковолодіння з відступом від ідеальної частки +9870,10 грн., що тягне за собою обовязок другого співвласника сплатити першому співвласнику 9870,10 грн. Згідно другого варіанту першому співвласнику відходить 36/100 частини домоволодіння з відступом від ідеальної частки -6273,89 грн., другому співвласнику відходить 64/100 частини домоволодіння з відступом від ідеальної частки +6273,89 грн., що тягне за собою обовязок другого співвласника сплатити першому співвласнику 6273,89 грн. Обидва варіанти поділу передбачають виконання певних переобладнань і будівельних робіт. При визначенні варіанту поділу суд, виходячи з засад розумності та справедливості, врахувавши інтереси та потреби сторін у справі, вважає за необхідне обрати другий варіант поділу будинковолодіння, згідно якого виділити позивачеві [PERSON] у житловому будинку приміщення 1-5,1-2 та 1-1, господарську споруду гараж Б-1, а також ? частину огорожі,, що становить 16/25 частин домоволодіння, залишивши у спільному користуванні сторін ворота з хвірткою та колонку. Відповідно з позивача підлягає стягненню грошова компенсація за відхилення від вартості, яка приходиться на ідеальні частки будинковолодіння, а також покладається обовязок виконання переобладнань і будівельних робіт по влаштуванню двох ізольованих квартир. Зокрема, судом враховано, що позивач постійно користується спірним домоволодінням з 1981 року і по теперішній час. Ідеальна частка позивача у спірному домоволодінні є більшою, ніж частка іншого співвласника. За вказаний період позивачем за власний кошт було здійснено поточні ремонти будинку, як то ремонт покрівлі, стін з метою запобігання руйнації будинку. Позивачем за власні кошти газифіковано спірний будинок. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні і відповідач [PERSON], який має інше житло у м. Львові, упродовж тривалого часу не проявляв інтересу до спірного домоволодіння і, як пояснив в судовому засіданні, має намір в подальшому використовувати спірне домоволодіння як дачу для онуки. У той же час позивач не має іншого житла, є інвалідом П групи, а відтак покладення на позивача обовязку провести добудову з коридором та кухнею, з влаштуванням дверних прорізів між приміщеннями будинку та добудовою, не буде відповідати засадам розумності та справедливості. Оскільки відповідач [PERSON], на час ухвалення рішення у даній справі, не оформив права власності на спадкове майно, суд не може покласти на відповідача обовязок провести добудову з коридором та кухнею, з влаштуванням дверних прорізів між приміщеннями будинку та добудовою та виділити відповідачеві відповідну частину домоволодіння в натурі, як то зазначено у висновку експерта. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу та витрати, повязані із проведенням судових експертиз відносяться до судових витрат. Квитанцією до прибуткового касового ордеру №1226 від 26 липня 2012 року доводиться та обставина, що позивачем у справі понесено витрати на оплату судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1422 грн. Враховуючи наведене, зазначені судові витрати, понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 377,83 грн. На підставі ст. 15,30, 58,59, 60-62, 85, 88, 212, 213, 215, 173,174 ЦПК України,

Outcome: approved