Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-13 00:00:00

У вересні 2012 року позивач, [PERSON]. звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області до приватного підприємства "Агроекологія", третя особа Відділ Держкомзему в Зіньківському районі Полтавської області про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки. Присутній в судових засіданнях позивач [PERSON]. та представник позивача, [PERSON], підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили визнання договору недійсним, повернення земельної ділянки та відшкодувати судові витрати і витрати за проведення експертизи за рахунок відповідача. Представник відповідача, приватного підприємства "Агроекологія", Хоменко Д.Є. проти позовних вимог заперечує, вважає позовні вимоги безпідставними. Просить застосувати позовну давність. Суд, заслухавши пояснення присутніх у залі судового засідання позивача, представника позивача, [PERSON], представника відповідача, Хоменко Дмитра Євгенійовича, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі за наступних підстав. Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті Згідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. ст. 78, 153 Земельного Кодексу України, ст. 319 ЦК України власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно ст.13 вказаного закону України договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За ст.16 - укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Ст. 17 Закону України "Про оренду землі" передбачає, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно ст. 18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Стаття 14 Закону України "Про оренду землі" визначає, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ч, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Форма Типового Договору оренди землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220. При цьому підписи сторін є одним із обов'язкових реквізитів договору, які саме повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах. Згідно п. 43 Прикінцеві положення, типової форми договору - цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач уклав з приватним підприємством "Агроекологія" 20.12.2001 року договір оренди землі, а саме земельної ділянки площею 4.65 га сільськогосподарського призначення, яка належить йому на праві власності та розташована на території Ставківської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області. Право власності на вказане нерухоме майно посвідчене державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданим Ставківською сільською радою 18 грудня 2001 року. Даний договір зареєстрований 10.01.2002 року за номером 25. Строком дії договору становить 6 років з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.7.2 після закінчення строку, на який було укладено Договір, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на його поновлення. У разі продовження договору оренди на новий строк, його умови можуть бути змінені за згодою сторін.. В п.7.3 договору вказано, що у разі припинення або розірвання цього договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку. Орендар не має право утримувати земельну ділянку для забезпечення своїх вимог до Орендодавця. У відповідності до п.3.2.3. (позивач) орендодавець зобов'язаний прийняти від орендаря за актом прийому - передачі земельну ділянку після закінчення строку дії цього договору. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, після закінчення строку дії договору від 20.12.2001 року укладеного позивачем з приватним підприємством "Агроекологія", відповідач не повернув земельну ділянку, як того вимагав договір, відповідно до акта прийому - передачі земельну ділянку після закінчення строку дії цього договору. Крім того письмово або в іншій формі не повідомив [PERSON]. про намір продовжити його дію. Приватне підприємство "Агроекологія", за користування земельною ділянкою, продовжувало вносити [PERSON]. орендну плату у розмірах, формах та у спосіб визначених п.2.1, п.2.2 договору оренди землі, а саме у формі „натуральної орендної плати ( зернові)". В зв'язку з цим факт використання земельної ділянки відповідачем є доведеним. 26 квітня 2012 року позивач, маючи намір самостійно господарювати на зазначеній земельній ділянці звернувся до Відповідача з вимогою про її повернення, так як знав, що договір не продовжений, він не підписував ніяких документів і до нього не звертався відповідач ПП "Агроекологія", з метою продовжити дію договору. Під час повернення своєї земельної ділянки позивач дізнався, що теперішній користувач його земельної ділянки - ПП "Агроекологія", порушив його законні права та інтереси не надавши йому для підпису новий договір оренди зазначеної земельної ділянки, але здійснивши державну реєстрацію договору з відповідним підписом у договорі Орендодавця. Походження підпису орендодавця, що містять зазначений договір та акт прийому-передачі земельної ділянки, позивачу невідоме, як і не відомі обставини про час його складання та особу що здійснила відповідний підпис на бланку договору оренди земельної ділянки. Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №12299 від 19.02.2013 року Харківського Науково-Дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса вказано, що підписи від імені [PERSON].: в договорі оренди землі від 16.01.2008 (а.с. 97-98), в графі "Підписи сторін Орендодавець", в рядку "(підпис)", в акті прийому-передачі земельної ділянки без дати до Договору оренди земельної ділянки від 16.01.2008 (а.с. 100), в графі "Підписи сторін", в рядку "Орендодавець", в угоді, щодо умов сплати орендної плати за орендовану земельну ділянку від 16.01.2008 (додаток до Договору оренди земельної ділянки від 16.01.2008) (а.с. 99), в рядку "Орендодавець (підпис)", - виконані не [PERSON]. В судовому засіданні, сторони не надали доказів того, що договір оренди землі від 16.01.2008 року, акт прийому-передачі земельної ділянки та додаток виконані [PERSON]. Представник відповідача пояснив, що люди, які підписували із позивачем договір оренди землі 16.01.2008 року, померли. Відповідно до ч.2 ст..207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Встановлення факту відсутності підпису позивача, [PERSON]. в договорі оренди землі, акту прийому-передачі земельної ділянки та додатку вказує на відсутність волі позивача на укладення договору оренди землі, оскільки правочин, який не суперечить цивільному законодавству є дійсним, якщо при його укладені були дотримані форма правочину та спосіб волевиявлення. Частиною 1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити зазначеному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,3,4,5,6 ст. 203 ЦК. Таким чином, відповідно до ст..203, ч.1 ст.215 ЦК України. Договір оренди землі від 16.01.2008 року укладений між позивачем та відповідачем слід визнати недійсним з моменту його укладання. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави зобов'язана повернути потерпілому це майно а відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України повернути потерпілому набуте майно в натурі. Відповідно до ст.. 530 ЦК України, зобов'язання щодо повернення земельної ділянки в разі відсутності строку для її повернення визначається моментом вимоги, яка була направлена відповідачу та отримання ним а саме 17.05.2012 року. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 р. у справі "Пайн Велей Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" та у справі від 20.11.1995 року "Прессе Компанія Навієра СА" проти Бельгії", зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, відповідачем порушено. По факту стягнення судового збору із відповідача, в сумі 107,30 грн. та за проведення експертизи то згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, документально підтверджених. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На основі викладеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з приватного підприємства "Агроекологія" на користь [PERSON], судовий збір в сумі 107 гривень 30 копійок та за проведення експертизи 5527 ( п'яти тисяч, п'ятсот двадцять сім ) гривень 50 копійок, а всього підлягає стягти 5634,8 ( п'ять тисяч шістсот тридцять чотири) гривні вісімдесят копійок..

Outcome: approved