Jurisdiction: civil
Date: 2013-03-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Словянську Донецької області, про відшкодування шкоди, вказавши, що вона працювала інженером технологом на Словянський дистанції цивільних споруд Донецької залізниці та в результаті нещасного випадку, який мав місце 20 грудня 1994 року, вона стала інвалідом 3-ї групи та їй була встановлена втрата професійної здатності 40%. В жовтні 2009 року відповідач забезпечив її безкоштовною санаторно-курортною путівкою. Вподальшому відповідач не забезпечив її безкоштовною санаторно-курортною путівкою, хоча вона і зверталась до відповідача з даного приводу. 11 червня 2011 року відповідач дав їй направлення на проходження медичної комісії для санаторно-курортного лікування. Вона пройшла комісію, передала відповідачу результати дослідження, однак путівки відповідач їй не видав та вона була змушена самостійно придбати путівку. Вважає, що відповідач зобовязаний компенсувати їй вартість самостійно купленої путівки у розмірі 1190 грн. Відповідач у добровільному порядку відмовляється виплатити їй компенсацію, а тому вона і звернулась до суду. Просить суд, стягнути х відповідача на її користь компенсацію на придбання курортно-санаторної путівки і проїзд до міста лікування в сумі 1556,75 грн. та витрати по справі. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали раніше заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини вказані в позові та просили суд їх задовольнити. Представник відповідач, в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що у відповідача відсутні законні підстави для компенсації позивачці її витрат на придбання незрозумілої путівки. Крім того, в 2011 році позивачка не мала права на безкоштовну санаторно-курортну путівку, оскільки скористалась таким свої правом в 2009 році. Тобто позивачка могла бути забезпечена безкоштовною санаторно-курортною путівкою лише в 2012 році, однак від цього відмовилась. Вислухавши пояснення позивачки та представників позивачки і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови позивачці у задоволенні її позовних вимог, з огляду на наступне. Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що з 12 грудня 2003 року позивачка перебуває на обліку у відповідача в відділенні фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Словянську Донецької області, у звязку з ушкодженням здоровя в наслідок нещасного випадку на виробництві що стався 20 грудня 1994 року за час роботи позивачки на Словянській дистанції цивільних споруд Донецької залізниці. Позивачці встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково, позивачка потребує санаторно-курортного лікування у звязку з трудовим каліцтвом, також позивачці встановлено 3-ю групу інвалідності по трудовому каліцтву, дані факти не заперечують сторони та вони підтверджені матеріалами справи (а.с. 4,15). Також, в судовому засіданні з достовірністю встановлено та даний факт не заперечують сторони, що відповідачем надавалась позивачці в жовтні 2009 року безкоштовна санаторно-курортна путівка до санаторію «Південний» м. Ялта Крим, якою позивачка скористувалась. Відповідно до п. 5 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а інвалідам I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд соціального страхування від нещасних випадків у розмірі, встановленому правлінням Фонду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків: затверджує - Положення про порядок використання коштів лікувально-профілактичними, навчальними та іншими закладами, які надають Фонду соціальні послуги, та контроль за їх цільовим використанням; також Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат. Відповідно до п. 2.6 Положення про забезпечення потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання санаторно-курортним лікуванням затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 31.10.2007 N 49 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2007 р. за N 1400/14667 (далі - Положення) в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, потерпілі, які стали інвалідами, забезпечуються санаторно-курортним лікуванням періодично згідно з рішенням МСЕК, а саме: інваліди III групи один раз на три роки. Тобто, в даному випадку позивачка, як інвалід 3-ї групи повинна забезпечуватись санаторно-курортним лікуванням один раз на три роки, з огляду на те, що позивачка в жовтні 2009 року була забезпечена відповідачем санаторно-курортним лікуванням, суд доходить висновку, що в 2011 році відповідач не повинен був забезпечувати позивачку санаторно-курортним лікуванням, та таке право виникло у позивачки лише в 2012 році. Крім того, відповідно до п. 1.2 Положення - в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, санаторно-курортне лікування потерпілих здійснюється на території України в профільних санаторно-курортних закладах, де є відповідна лікувально-діагностична база, з урахуванням наявності природних лікувальних ресурсів, спеціального обладнання та приладів для лікування відповідних категорій хворих. Також, п. 3.2 Положення - в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що забезпечення потерпілих путівками проводиться на підставі договорів, укладених виконавчою дирекцією Фонду. Санаторно-курортні заклади, з якими укладаються договори, визначаються відповідно до вимог Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти". З огляду на викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволені позовних вимог позивачки, оскільки остання в порушення вимогам ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не довела суду тих обставин, на які посилається як на доказ задоволення своїх позовних вимог, а саме того, що у неї дійсно виникло право в 2011 році на санаторно-курортне лікування, того, що вона дійсно проходила за власні кошти саме санаторно-курортне лікування в профільному санаторно-курортному закладі, де є відповідна лікувально-діагностична база, спеціальне обладнання та прилади для лікування відповідних категорій хворих, оскільки з наданої позивачкою квитанції до прибуткового ордеру № 1 від 20 червня 2011 року (а.с. 6), видно, що позивачкою було оплачене лише проживання та харчування за період часу з 14.06.2011 року по 21.06.2011 року, але ж ні як не санаторно-курортне лікування, а також, позивачка не довела суду того, що між виконавчою дирекцією Фонду та ПП [PERSON], який видав позивачці квитанцію від 20.06.2011 року (а.с. 6), був укладений договір та того, що ПП [PERSON] відповідно до Закону України "Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти" визначений, як санаторно-курортний заклад, з яким може бути укладений договір на санаторно-курортне лікування. Крім того, в порушення п. 2.16 Положення - в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин, позивачкою не надано суду відповідно заповненого зворотного талона до начебто придбаної нею путівки. Враховуючи встановлені фактичні обставини по справі, у суду відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed