Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-18 00:00:00

В листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в якому вказував, що 03 грудня 2011 року між ним та відповідачкою в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивач придбав у [PERSON] житловий будинок №3 по вул. Мічуріна в с. Тімірязєвка Вознесенського району Миколаївської області. Всі істотні умови були узгоджені сторонами в укладеному договорі купівлі-продажу та виконані ними в повному обсязі, зокрема продавець передала покупцю майно, а покупець прийняв його та сплатив за нього певну грошову суму, обумовлену сторонами договору. Також останні узгодили між собою подальше нотаріальне посвідчення договору від якого відповідачка на цей час ухиляється. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просив про визнання в судовому порядку нікчемного договору дійсним та визнання його власником придбаного майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові. В судовому засіданні, що проводилося без особистої участі відповідачки [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги визнала, проте заперечувала проти відшкодування понесених позивачем судових витрат. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачки. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про неможливість застосування наслідків визнання позову стороною відповідача, передбачених ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. При цьому судом встановлено, що 03 грудня 2011 року [PERSON] та відповідачка в простій письмовій формі склали договір купівлі-продажу, згідно змісту якого позивач придбав у [PERSON] житловий будинок №3 по вул. Мічуріна в с. Тімірязєвка Вознесенського району Миколаївської області. При складанні цього договору сторони узгодили всі його істотні умови і виконали свої зобовязання, але не здійснили нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору, як того вимагала ст. 657 ЦК України в редакції на час укладення такого правочину. Судом також встановлено, що на час розгляду справи відповідачка ухиляється від належного посвідчення договору. Відповідно до положень ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однак вказана норма повинна застосовуватися з врахуванням розяснень, які надав Пленум Верховного Суду України в своїй постанові за №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зокрема в п. 13 постанови Пленуму зазначено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Таким чином, оскільки договір від 03 грудня 2011 року підлягає не тільки обовязковому нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, а тому враховуючи вищенаведене, є безпідставним посилання сторони позивача на норми ч. 2 ст. 220 ЦК України, які не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, а тому вимоги про визнання спірного договору дійсним є безпідставними. Тому відсутні й підстави для визнання позивача власником спірного майна. За такого, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цілому. Також, згідно ст. 88 ЦПК України не можуть бути відшкодовані понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed