Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] з позовом, яким просить визнати недійсним договір дарування, що був укладений 01 грудня 2000 року між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], посилаючись на те, що дана угода була договором купівлі-продажу, так як фактично квартира [ADDRESS] була куплена за їх спільні кошти у спільну сумісну власність. Позивач зазначила, що так як спірна квартира є їх спільним подружнім майном, то вона має право власності на 1/2 частини квартири. Крім того, позивач просить суд вселити її та сина в приміщення квартири [ADDRESS], так як відповідач перешкоджає їй та сину користуватися спільним майном. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, пояснивши, що спірна квартира № 14 була продана відповідачем [PERSON], а не подарована, що підтверджується обявами у газеті «Авізо»про продаж зазначеної квартири, розпискою відповідачки [PERSON], яка отримала за квартиру 11 000,00 доларів США. Позивач та її представник обґрунтовують позовні вимоги ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 235 ЦК України (в редакції 2003 року), згідно яких якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі; положеннями ст. 70 СК України, що регулює розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що квартира [ADDRESS] дійсно була придбана відповідачем, [PERSON], у власність за удаваною угодою, так як мотивом для укладення саме договору дарування було бажання його батьків, щоб квартира, придбана за кошти, які вони подарували сину, належала йому особисто. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, була належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], позов не визнала, пояснивши, що посвідчений нею спірний договір був укладений з дотриманням усіх законних вимог та з урахуванням умов, які визначили сторони договору, просить суд прийняти рішення у відповідності з чинним законодавством. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції 2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Суд вважає, що спірні відносини сторін щодо укладення договору купівлі-продажу та договору дарування щодо спірного майна виникли до набрання чинності діючого Цивільного кодексу України, тому необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу України у редакції 1963 року. Судом встановлено, що 01 грудня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчивши його у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за номером в реєстрі № 7270. Відповідачка [PERSON] була власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням ЖКГ Одеської міськради народних депутатів за № 8 від 13.11.2000 року, зареєстрованого в Одеському МБТІ та РОН в книзі № 218, на сторінці № 40, під № 2061. Підтвердженням факту саме продажу, а не дарування спірної квартири, є ксерокопія газети «Авизо», в якій є обява [PERSON] про продаж квартири. Відповідно до вимог ст. 58 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладання спірної угоди, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснив, що при встановленні, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони мали на увазі. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що договір дарування квартири від 01 грудня 2000 року, укладений [PERSON] та [PERSON], є удаваним правочином, який вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, а тому правовідносини між сторонами регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Визнаючи його недійсним, суд виходить із того, що вчинено його з порушенням вимог діючого законодавства. Рішенням Приморського районного суду від 20 липня 2011 року у справі № 2-6799/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] Авгєєвича, [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання договору дарування грошових коштів дійсним позов [PERSON] було задоволено та встановлено наступні факти. 20 листопада 2000 року між [PERSON] А, [PERSON] та Відповідачем, [PERSON], був укладений договір дарування грошових коштів у розмірі 11 000,00 доларів США для придбання у власність останнього квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після отримання грошей, [PERSON] 01 грудня 2000 року за вказані грошові кошти придбав зазначену квартиру. Таким чином, вказаним вище рішенням та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено факт дарування та передачі відповідачу, [PERSON], його батьками грошових коштів у розмірі 11 000,00 доларів США та факт використання подарованих коштів за призначенням купівля спірної квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем, [PERSON], за його особисті кошти, що були подаровані йому батьками за договором дарування від 20 листопада 2000 року і належить йому на праві особистої приватної власності. За таких обставин суд вважає що вимоги позивача про визнання за нею 1/2 частини у праві власності на квартиру [ADDRESS] є безпідставними. Суд критично оцінює вимоги позивача про вселення до спірної квартири, яка посилається на необхідність врахування інтересів дитини, оскільки [PERSON] отримав у дар квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування від 12 липня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу, [PERSON] і зареєстрованим в реєстрі за № 5515. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial