Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-28 00:00:00

07.07.2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль. У позові зазначав, що 10.04.2007 року придав у відповідача автомобіль марки ІVECO120Е18, держномер АР1313МІ. Він, у присутності свідків, передав [PERSON] кошти у сумі 94000 грн., а відповідач відмовився від права на автомобіль, надавши нотаріально завірену довіреність на право керування та розпорядження автомобілем. Зазначав, що вступив у право володіння вказаним технічним засобом, користувався авто, проходив техогляд та виконує інші дії як власник цього автомобіля. 01.10.2010 року [PERSON] знов видав довіреність на розпорядження автомобілем. Відповідач [PERSON] не оспорював право позивача на автомобіль, суперечок з цього приводу не надходило. Посилаючись на положення ст. ст. 336,334,346,347 ЦК України, позивач просив визнати за ним право власності на автомобіль ІVECO120Е18, держномер АР1313МІ. У процесі розгляду справи від позивача надійшла уточнена позовна заява про визнання права власності на автомобіль та виключення його з під арешту.В уточненій позовній заяві позивач змінив предмет позову, посилаючись на ті обставини, що згідно постанови державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ від 24.02.2012 року за виконавчим листом №2-7600, виданому 04.02.2011 року Київським районним судом м.Сімферополь було постановлено здійснити опис та арешт вказаного автомобіля. Остаточно просив суд визнати право власності на автомобіль та виключити його з-під арешту, підставою позову зазначив ст.ст.334,336,347 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги на підставах викладених у позовній заяві. Зазначав, що сторони уклали усний договір купівлі-продажу, оскільки фактично було передано гроші за вказаний автомобіль, що підтверджується поясненнями свідків, власник автомобіля видав довіреність, що, на думку представника позивача, свідчить про відмову власника від права власності на автомобіль. До того ж, посилався на набуття права на автомобіль на підставі набувальної давності, оскільки володіє автомобілем більше аніж пять років. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, заперечень на позов суду не надав, заяви про розгляд справи у його відсутності також до суду не подано. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, оскільки у встановленому законом порядку договір-купівлі продажу укладено не було, довіреність не свідчить про перехід права власності на договір, тим паче про відмову власника від права власності на предмет спору. Окрім того, зазначала, що до зазначених правовідносин не застосуються положення про набувальну давність. Просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі за безпідставністю. Представник третьої особи ВДВС Орджонікідзевського МУЮ в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Подав заяви про розгляд справи за його відсутності . Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше , як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як встановлено судом, 10 квітня 2007 року [PERSON] видав на імя [PERSON], [PERSON] довіреність, якою уповноважив останніх керувати та розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.04.2007 року автомобілем марки ІVECO120Е18, 1998 року випуску, держномер АР1313МІ, (а.с.7). 01.04.2010 року [PERSON] видав на імя [PERSON] та [PERSON] довіреність, якою уповноважив їх управляти та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, страхувати, заставляти, бути майновим поручителем) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.04.2007 року автомобілем марки ІVECO120Е18, 1998 року випуску, держномер АР1313МІ, (а.с.8). 15.02.2012 року на адресу відділу ДВС Орджонікідзевського району надійшов виконавчий лист №2-7600 від 04.02.2011 року виданий Київським районним судом м.Сімферополя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 319163,00 грн. 16.02.2012 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.В ході проведення виконавчих дій встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на спірний автомобіль, який постановою державного виконавця від 24.03.2011 року оголошено у розшук. На адресу відділу надійшов акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 20.02.2012 року, з якого встановлено, що працівниками ДПС на виконання постанови Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ тимчасово затримано транспортний засіб, що належить [PERSON] 24.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову доручити ВДВС Красноармійського МУЮ здійснити опис вищезазначеного транспортного засобу, що належить [PERSON] Згідно акту опису та арешту майна, наданого 19.10.2012 року від 06.03.2012 року відділом державної виконавчої служби Красноармейського міського управління юстиції на підставі виконавчого листа № 2-7600 від 04.02.2011 року, виданого Київським районним судом м.Сімферополя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 319163,00 грн., описано і накладено арешт на автомобіль марки ІVECO120Е18, 1998 року випуску, держномер АР1313МІ. Вказаний автомобіль передано на зберігання [PERSON], Судом також встановлено, що на момент розгляду справи вказаний автомобіль ІVECO120Е18, 1998 року випуску, держномер АР1313МІ зареєстрований за відповідачем [PERSON] Відповідно до положень статей 3, 4, 11, 27, 31 ЦПК України право визначати предмет, підставу позову і спосіб захисту порушеного права належить позивачеві. У відповідності до п.5 ч.1 ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини,якими позивач обґрунтовую свої вимоги. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права. Підставою позову про визнання права власності на автомобіль позивач послався одночасно на норми ЦК України про набуття та про припинення права власності, а саме на ст. 334,336 ЦК України-набуття права на автомобіль за набувальною давністю та на ст. 347 ЦК України - відмову власника від права власності. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову саме з цих правових підстав. Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] з 10.04.2007 року користувався спірною автомашиною на підставі довіреностей, які йому надавались власником транспортного засобу [PERSON]О.(копії довіреностей - а.с.7,8). Отже, позивач володів згаданою автомашиною на законній підставі. Набувальна ж давність за змістом ч.1 статті 344 ЦК України поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Названа норма закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Перш за все, для визнання права власності на річ за набувальною давністю володіння має бути добросовісним, тобто передбачається, що володілець не знав і не повинен знати про те, що він володіє чужою річчю. В даному ж випадку [PERSON] знав про те, що він володіє транспортним засобом, власником якого є інша особа. І володів він цією автомашиною на законній підставі. Отже, з наведеного випливає, що підстав для застосування судом до спірних правовідносин визначених статтею 344 ЦК України правил набувальної давності немає та виключає задоволення позовних вимог з цих підстав. В силу ч. 1 ст.347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Ч. 3 цієї статті передбачено, що у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. З огляду на положення ст. 347 ЦК України, відмова відповідача від його частки власності була б можлива у разі, якщо вказане право не підлягало би державній реєстрації. Особа може відмовитися від належного їй права власності на майно відповідно до процедури, передбаченої ст. 347 ЦК України. При цьому, ця процедура не передбачає одержання цим власником від будь-кого грошової компенсації вартості майна, від якого він відмовився. В розумінні ч. 3 ст. 11 ЦК України в разі недотримання правил і порядку, згідно з яким відмова особи від свого права власності на транспортні засоби, особа продовжує вважатися власником таких речей. В силу ст. 328 ЦК України, право власності на автомобіль набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена й Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1338, якою затверджений Порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин на шасі, автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок(далі Порядок). Також п. 6 Порядкупередбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). П.7 Порядку визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно до п.8 Порядку, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно до копії реєстраційної картки на транспортний засіб власником автомобіля на час розгляду справи є [PERSON], а отже позов з підстав, визначених ст.ст.336, 347 ЦК України не може бути задоволеним, оскільки реєстрація автомобіля та права власності на нього припинені не були. Посилання позивача на набуття права власності у звязку з відмовою від права власності [PERSON] шляхом видачі довіреності [PERSON] також не ґрунтуються на вимогах закону з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони , яку вона представляє. За своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобовязується діяти від імені довірителя. Згідно ст.ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням відмови від права власності. Представництво інтересів не свідчить про відмову від права власності, а лише наділяє повіреного правом представництва інтересів довірителя від імені самого довірителя і ніяким чином не є підтвердженням того, що власник майна втратив інтерес до свого автомобіля та відмовився від права власності на нього. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Оскільки позивачем та його представником не було надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] відмовився від права власності на автомобіль та втратив інтерес до нього як майна, а [PERSON] таке право набув і відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин визначених ст. 344 ЦК України правил набувальної давності, отже позивач не довів у суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, суд вважає, що у задоволені позову про визнання права власності з визначених ним підстав слід відмовити. У звязку з тим, що не доведено право власності позивача на арештоване майно, правових підстав для виключення автомобілю з - під арешту суд не вбачає .

Outcome: dismissed