Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 4881,97 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник змінили позовні вимоги, і просять суд стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачену заробітну плату у розмірі 10142 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Дані вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка з 01.07.2012 року по 11.11.2012 року працювала в ФОП [PERSON] в кафе «Оболонь», що знаходиться в с. Ківшовата Таращанського району Київської області на посаді продавця продовольчих товарів. З 01.07.2012 року по 08.10.2012 року працювала без укладення трудового договору. З 08.10.2012 року між ними був укладений трудовий договір, що був зареєстрований у Таращанському районному центрі зайнятості Київської області. За період роботи у відповідача, заробітну плату вона не отримувала, тому в звязку з відсутністю коштів на харчування та за попереднім погодженням з відповідачем, вона брала в рахунок заробітної плати продукти харчування по ціні, яка йшла на продаж споживачам, на загальну суму 3000 грн. Графік роботи в кафе був з 08 години до 23 години, без вихідних. 11.11.2012 року в магазині була проведена інвентаризація без її участі, під час якої була виявлена нестача коштів. Наказом № 3 від 23.11.2012 року її було звільнено з роботи згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. За її розрахунком, заробітна плата за період з 01.07.2012 року по 11.11.2012 року становить 13142,30 грн., за відрахуванням 3000 грн., а саме суми на яку вона взяла продукти харчування, залишок заборгованості по невиплаченій заробітній платі становить 10142 грн. Розрахунок вона проводила враховуючи, що працювала у вище зазначений період з 15-годинним робочим днем, без вихідних та виходячи із мінімального розміру заробітної плати, встановленої законодавством у даний період. Крім того, незаконним звільненням з роботи та невиплатою заробітної плати при звільненні їй було спричинено моральних страждань, які полягають в тому, що вона втратила душевний спокій, тривалий час не могла забезпечувати матеріальне становище своєї сімї, була позбавлена можливості витрачати зароблені кошти на власні потреби та перебувала на лікуванні. Завдану їй моральну шкоду позивачка оцінює в 5000 грн. Відповідачка та її представники в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивачка дійсно була прийнята на посаду продавця в кафе «Оболонь», що розташоване в с. Ківшовата Таращанського району з 01.07.2012 року з іспитовим строком. Під час прийому позивачки на роботу, між ними була усна домовленість про те, що розмір її заробітної плати буде становити 3% від виручки, а робочий день починатиметься з 08 год до 17 год з вихідними днями, відповідно до календаря. Через тиждень її роботи, відповідачка звернулася до позивачки із проханням надати копію паспортних даних та ідентифікаційний номер для оформлення трудового договору. Позивачка не надавала жодного документа для її оформлення на роботу, а продовжувала працювати. 08.10.2012 року між позивачкою та відповідачкою було укладено трудовий договір, який був зареєстрований в Таращанському РЦЗ. Відповідно до умов вказаного договору розмір заробітної плати працівника становить 1118 грн.; установлений час виконання робіт з 08:00 до 13:00 години та з 14:00 до 17:00 години; вихідні дні: субота, неділя. 11.11.2012 року було проведено інвентаризацію товарів, які знаходяться в кафе «Оболонь», під час якої було виявлено, що в звязку з халатним відношенням до своїх посадових обовязків продавцем [PERSON] допущено нестачу товарів на загальну суму 18350 грн. З 11.11.2012 року позивачка без поважних причин не зявлялася на своє робоче місце, на письмові повідомлення про надання пояснень про причини неявки не повідомляла. Тому, 23.11.2012 року наказом № 3 [PERSON] було звільнено з роботи згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. За період з 08.10.2012 року по 23.11.2012 року, відповідно до умов трудового договору заробітна плата позивачки склала 1789,59 грн. Відповідно до Наказу № 2 від 23.11.2012 року «Про покриття матеріальної шкоди» за нестачу товару з позивачки проведено відрахування із заробітної плати у межах середньомісячного заробітку в сумі 1118 грн. (за листопад 2012 року), таким чином, залишок коштів нарахованої заробітної плати позивачки становить 671,59 грн., а враховуючи те, що позивачка самовільно забрала з кафе продукти харчування, заборгованості по заробітній платі у відповідачки перед позивачкою немає. Що стосується моральної шкоди, вважають, що всі дії відповідачки законні, тому моральні страждання позивачці спричиненні не були. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка по справі є її дочкою, тому вона достовірно знає, що дочка у відповідачки працювала з 01.07.2012 року, робочий день її був з 08 години до 21-24 години, працювала без вихідних. Довгий час працювала не оформлена. Заробітну плату дочка не отримувала, в рахунок заробітної плати брала продукти харчування. В жовтні 2012 року в кафе була проведена ревізія, в результаті якої виявилась недостача на 18000 грн., погашення якої відповідачка вимагала з її дочки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона з позивачкою сусіди. Їй відомо, що [PERSON] працювала в кафе «Оболонь» в с.Ківшовата без вихідних з 08 години до 23,24 години. Продукти харчування давала людям в борг, але з дозволу власниці. Свідок [PERSON] суду надала аналогічні пояснення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка працювала в кафе «Оболонь» в с.Ківшовата, де він неодноразово брав у неї в борг продукти харчування. За два місяці його борг склав близько тисячі гривень, тому в рахунок боргу він віддав [PERSON] свою відеокамеру. Домовленості щодо вартості відеокамери з позивачкою не було, проте, вони домовилися, що вона продасть цю відеокамеру і погасить заборгованість перед магазином. В магазині торгувала як [PERSON], так і її знайомі та родичі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що неодноразово бачила, що магазин «Оболонь» працював майже до ранку. За прилавком іноді бачила пяних неповнолітніх осіб та й [PERSON] неодноразово приймала в неї товар, перебуваючи в стані алкогольного спяніння. Крім того, товари продавала часто мама позивачки. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивачки, її представника, відповідачку та її представників, всебічно і повно зясувавши та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 01.07.2012 року між фізичною особою підприємцем [PERSON], яка здійснює свою торгівельну діяльність в кафе «Оболонь», що розташоване в с. Ківшовата Таращанського району Київської області та [PERSON] укладено в усній формі трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] взято на посаду продавця продовольчих товарів, із розміром заробітної плати 3% від виторгу. Час виконання робіт встановлювався із 08 год до 17 год, з іспитовим строком один місяць. Крім того, позивачку було попереджено про матеріальну відповідальність за належний товар. Після проходження іспитового строку, позивачка на вимогу відповідачки про надання копії паспорту, ідентифікаційного номера та медичної книжки для оформлення трудового договору в письмовій формі, відмовлялася їх надати. Дане позивачкою в судовому засіданні не спростовувалося і свої дії вона пояснила тим, що переживала, щоб відповідачка нічого не зробила на підставі її документів. За період роботи позивачки в кафе-магазині «Оболонь» з 01.07.2012 року по 08.10.2012 року, вона заробітної плати не отримувала, проте брала продукти харчування на загальну суму 3000 грн. 08.10.2012 року між позивачкою та відповідачкою було укладено в письмовій формі трудовий договір, який зареєстрований в Таращанському районному центрі зайнятості. Відповідно до п.п. 3,4,5 вказаного договору розмір заробітної плати працівника становить 1118 грн. на місяць; робочий час встановлено з 08:00 години до 13:00 та з 14:00 години до 17:00; вихідні дні: субота, неділя. З умовами даного договору позивачка погодилася. Працюючи продавцем кафе-магазину «Оболонь», позивачка надавала продукти харчування жителям с.Ківшовата в борг, з дозволу відповідачки. 11.11.2012 року було проведено інвентаризацію товарів, які знаходяться в кафе-магазині «Оболонь», під час якої було виявлено, що в звязку з халатним відношенням до своїх посадових обовязків продавцем [PERSON], допущено нестачу товарів на загальну суму 18350 грн. З 11.11.2012 року позивачка без поважних причин не зявлялася на своє робоче місце, на письмові повідомлення про надання пояснень про причини неявки не повідомляла. 23.11.2012 року наказом № 3 [PERSON] було звільнено з займаної посади, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до Наказу № 2 від 23.11.2012 року «Про покриття матеріальної шкоди» за нестачу товару з позивачки проведено відрахування із заробітної плати у межах середньомісячного заробітку в сумі 1118 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивачки з наступних підстав. Відповідно до ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається в письмовій формі з фізичною особою. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника про зарахування працівника на роботу. При укладенні трудового договору громадянин зобовязаний надати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку та ін. документи. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка дійсно була допущена до роботи у ФОП [PERSON] в кафе-магазині «Оболонь», що розташований в с.Ківшовата Таращанського району з 01.07.2012 року та з її вини не було укладено в письмовій формі трудовий договір, оскільки вона не надавала відповідачці належних документів для його оформлення. Відповідно до вимог ст.ст. 94, 110, 115 КЗпП України власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа за виконану працівником роботу зобов'язується виплачувати йому заробітну плату, передбачену трудовим договором між працівником і власником підприємства, у передбачені законом строки та при кожній виплаті заробітної плати повинен повідомляти працівника про дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці.. Виходячи зі змісту ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується особисто працівникові за місцем роботи або за його заявою через банківські установи. Таким чином, належним і допустимим доказом виплати позивачці заробітної плати можуть бути лише відомості про виплату заробітної плати із підписом позивачки про її отримання, або дані банківських установ. Відповідачкою та її представниками на вимогу суду в судове засідання не було надано доказів щодо розміру нарахованої заробітної плати позивачці, виходячи із 3% від виторгу в магазині, не надано відомостей про її виплату та її отримання. Крім того, суд не приймає до уваги наданий позивачкою розрахунок про заборгованість по заробітній платі ( а.с.56,61), оскільки позивачкою та її представником в судовому засіданні не надано належних доказів щодо роботи позивачки з 15- ти годинним робочим днем щодня, без вихідних в період з 01.07.2012 року по 11.11.2012 року. Сторонами в судовому засіданні було визнано, що позивачка працювала у відповідачки продавцем з 08.10.2012 року по 11.11.2012 року, відповідно до умов договору від 08.10.2012 року з розміром заробітної плати 1118 грн та несла відповідальність за отриманий нею товар. ( а.с.6-7) Суд вважає, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 145,66 грн, з урахуванням того, що позивачка є матеріально відповідальною особою та з її вини завдано шкоду ФОП [PERSON] ( розмір заробітної плати становить 1118 грн; відпрацьовано в жовтні 18 робочих днів, щоденна заробітна плата становить 48,6 грн: 18 х 48,6 = 874,86 грн за жовтень; в листопаді відпрацьовано 8 робочих днів: 8 х 48,6 = 388,8 грн. Всього 874,86+388,8=1263,66 грн 1118 грн = 145,66 грн). ( а.с.6-7,69,70) Щодо стягнення з відповідачки завданої моральної шкоди в розмірі 5000 грн, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 8 розяснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, як вбачається із пункту 9 розяснень Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, суд оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Outcome: partial