Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-09 00:00:00

03.05.2012 року позивач звернувся до суду з позовом, який у подальшому був уточнений, до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, по якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача належні при звільнені суми заробітної плати: за січень 2009 року 543,68 грн., за лютий 2009 року 543,68 грн., за березень 2009 року 463,66 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16277,79 грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 17828,81 грн., посилаючись на те, що відповідачем не була виплачена заробітна плата за вказаний період. 10.10.2012 року від представника позивача надійшла до суду письмова заява, відповідно до якої представник позивача уточненні позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути за його відсутності. Відповідач, будучи сповіщеним належним чином, до суду не зявився без поважних причин, надавши письмові заперечення, згідно до яких позовні вимоги позивача не визнає. Суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення суду. Суд, вислухавши думку, доводи та пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. По справі встановлені наступні обставини. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач з 25.11.2003 року працював водієм у ТОВ «Прогрес-Строй». З вересня 2008 року відповідач ТОВ «Прогрес-Строй»перестало виплачувати позивачу заробітну плату. У січні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у вересні-грудні 2008 року в розмірі 2315 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати, моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та судових витрат 250 грн., посилаючись на ст. 115 КЗпП України. В процесі розгляду справи наказом № 0319-к від 19.03.2009 року позивача було звільнено з роботи з посади водія за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно довідки № 119 від 05.05.2009 року заборгованість з виплати заробітної плати позивачу складала 2063,19 грн. за період вересень-грудень 2008 року. У жовтні 2009 року позивач уточнив свої позовні вимоги, які неодноразово уточнював у ході слухання справи, та просив визнати його звільнення з роботи наказом від 19.03.2009 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним, поновити його на роботі на посаді водія, стягнути з відповідача на його користь на підставі ст. 115 КЗпП України невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2008 року по день винесення рішення у розмірі 18863 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в сумі 376,59 коп.; моральну шкоду в розмірі 23582 грн.; витрати на юридичну допомогу в розмірі 250 грн. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2010 року позовні вимоги позивача були задоволенні частково. Суд стягнув з ТОВ «Прогрес-Строй»на користь позивача невиплачену заробітну плату за період з 01.09.2008 року по 29.09.2010 року в сумі 18863 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в сумі 376,59 грн. та витрати на юридичну допомогу в розмірі 250 грн. Вирішено питання щодо судових витрат. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.12.2011 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 01.09.2008 року по 29.09.2010 року в сумі 18863 грн.; компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в сумі 376,59 грн. та ухвалено нове рішення в цій частині вимог стягнуто з ТОВ «Прогрес-Строй»на користь позивача невиплачену заробітну плату за вересень, жовтень, листопад, грудень 2008 року в розмірі 2063,19 грн. та компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків її виплати у розмірі 102,52 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник мас право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. ТОВ «Прогрес-Строй»порушило встановлений ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України порядок розрахунку при звільненні, що не заперечувало у суді. Заборгованість з заробітної плати за період з 01.01.2009 року по 19.03.2009 року (до дати звільнення) відповідно до платіжних відомостей, якими вона задепонована, після ухвалення апеляційним судом Одеської області рішення в справі складала 1551,02 грн. (543,68 грн. за січень 2009 року, 543,68 грн. за лютий 2009 року та 463,66 грн. за березень 2009 року), що вбачається з платіжних відомостей. Позивач стверджує, що 02.04.2012 року він звернувся до ТОВ «Прогрес-Строй»з заявою про виплату задепонованої заробітної плати, яка мала бути виплачена йому при звільненні. 05.04.2012 року директор ТОВ «Прогрес-Строй»спрямував позивачу лист, в якому зазначив, що у ТОВ «Прогрес-Строй»відсутня заборгованість перед ним, у зв'язку з тим, що державним виконавцем було стягнуто з ТОВ «Прогрес-Строй»на його користь 2480,88 грн., після чого позивач звернувся до державного виконавця, який підтвердив, що 21.10.2011 року на картковий рахунок, приналежний [PERSON], були перераховані кошти у розмірі 2480,88 грн., стягнуті з ТОВ «Прогрес-Строй»за виконавчим листом № 2-1437/10 від 28.01.2011 року. Враховуючи викладене, позивач стверджує, що лише в квітні 2012 року він дізнався, що ТОВ «Прогрес-Строй», з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, вважає, що з ним розрахувався. З таким твердженням позивача суд не погоджується та вважає його необґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що остання виплати ТОВ «Прогрес-Строй»на користь позивача була здійснена 21.10.2011 року, саме з цього моменту позивачу стало відомо (повинно було стати відомим), що він не отримав заробітну плату за січень-березень 2009 року. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заробітної плати за січень, лютий, березень 2009 року є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Конституційний Суд України в справі №1-5/2012 (рішення № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року) дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично з ним розрахувався. Отже у відповідності з ч. 1 ст. 233 КЗпП України [PERSON] мав право звернутися до суду у тримісячний строк, перебіг якого розпочався 21.10.2011 року з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, враховуючи, що позивач з даним позовом звернувся до суду у травні 2012 року, тобто після спливу трьохмісячного строку, перебіг якого розпочався з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум фактично з ним розрахувався, що мало місце 21.10.2011 року. Згідно до Закону України «Про судовий збір», ст. 88 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави у розмірі 214,60 грн. Суд допускає негайне виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України). У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини, які є вичерпними, відповідають дійсності. На підставі викладеного,

Outcome: partial