Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-09 00:00:00

У лютому 2013р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає в кімнаті [ADDRESS]. Кімнату в даному гуртожитку вона отримала коли працювала на підприємстві ПКФ «Ольвія». Зазначала, що у 2004р. вона познайомилась із своїм сусідом - [PERSON], який як і вона працював на підприємстві ПКФ «Ольвія» та мешкав у гуртожитку в кімнаті №313. Між нею та [PERSON] склалися довірливі стосунки та починаючи з 2004р. вони стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу у кімнатах №313 та 509 та вести спільне господарство. [PERSON] був пенсіонером, пенсію яку він отримував йому не вистачало, тому 01.04.2009р. він оформив на її ім'я довіреність на представлення його інтересів у відповідних органах, установах та організаціях на випадок необхідності вирішення необхідних питань, у зв'язку із його не транспортабельністю. Стверджувала, що оскільки [PERSON] був людиною похилого віку, то з 2004р. по 2010р. вона доглядала за ним, оплачувала його комунальні рахунки та продовжувала проживати разом з ним. [INFO]. [PERSON] помер. Після його смерті позивачка понесла усі витрати по його похованню. При цьому, у період 01.06.1996р. по 18.03.2010р. позивачка перебувала з в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 18 березня 2010р. шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 2004р. по 12 серпня 2012р., визнати за нею, як за членом сім'ї наймача [PERSON] право користування на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з нею договір найму житлового приміщення з оформленням на її ім'я особистого рахунку. Позивачка та її представник, діючий за договором про надання правової допомоги від 25.11.2011р. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити (а.с.32). Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 08.01.2013р. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.31). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 розділу другого Сімейного кодексу України, главою 84 книги шостої Цивільного кодексу України, нормами Житлового кодексу України тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов має спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). Судом встановлено, що позивачка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS], що підтверджується її паспортом (а.с.19). З 01.06.1996р. по 18.03.2010р. позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбу з [PERSON], який також зареєстрований та проживає за зазначеною вище адресою. 18.03.2010р. шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.18). Матеріалами справи встановлено, що до 2008р. будинок гуртожитку по [ADDRESS] належав на праві власності ЗАТ «Одеська фабрика технічних тканин». Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №71 від 19.04.2002р. був змінений статус будинку, що розташований по [ADDRESS] з гуртожитку на жилий будинок (а.с.41). Одеська міська рада на підставі рішення Одеської міської ради №345 від 29.09.2006р. «Про надання згоди на передачу з колективної до комунальної власності територіальної громади м.Одеси жилих будинків, гуртожитків та інженерних мереж, що належать ЗАТ «Одеська фабрика технічних тканин» надала згоду на передачу жилого будинку по [ADDRESS] з колективної до комунальної власності територіальної громади м.Одеси. Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №922 від 22.08.2007р. «Про затвердження актів приймання-передачі з колективної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків, гуртожитків та інженерних мереж, що належать ЗАТ «Одеська фабрика технічних тканин» було затверджено акти приймання-передачі спірних об'єктів, у тому числі і жилого будинку по [ADDRESS]. Таким чином, на теперішній час житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності Одеській міській раді. З позовної заяви вбачається, що з липня 2004р. по серпень 2010р. позивачка проживала однією сім'єю з [PERSON],[INFO], в її кімнаті [ADDRESS], та одночасно займали і кімнату №313, яку на підставі посвідчення на право вселення від 26.09.2002р. займав [PERSON] (а.с.12). Оскільки [PERSON] був одинокою та хворою людиною, потребував стороннього догляду, так як був глухонімим, то позивачка за ним не тільки проживала однією сім'єю але і доглядала за ним, а саме купувала йому їжу та ліки, оплачувала йому проведення операції. В судовому засіданні позивачка наполягала на своїх вимогах та стверджувала, що вони з [PERSON] проживали однією сім'єю як чоловік та жінка, у них був спільний бюджет. Встановлення факту її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2004р. по 12 серпня 2012р., необхідно для визнання за нею, як за членом сім'ї наймача [PERSON] права користування кімнатою №313, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та укладення з нею договору найму житлового приміщення і оформлення на її ім'я особистого рахунку. З пояснень свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні, слідує, що позивачка проживала з [PERSON] однією сім'єю, доглядала за ним, купувала йому ліки, возила до лікарні де сплачувала йому операцію, за свій рахунок похоронила його (а.с.44,45,46,47,48). Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснила суду, що чоловік позивачки постійно проживав та проживає в кімнаті [ADDRESS], тобто за місцем проживання позивачці. Відповідно до частин 1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення гл.8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під час застосування ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Встановлено, що [PERSON] займав кімнату [ADDRESS], але в цій кімнаті не був зареєстрований. При житті спірна кімната №313 у власність [PERSON] не передавалась, оскільки не була приватизована, а іншого майна у нього не було. За паспортними даними [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта (а.с.5). Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач має право в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо під час вселення між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок під час їх вселення, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Отже за Житловим кодексом України наймач житлового приміщення має право вселити у займане приміщення інших осіб на наступних підставах: в якості члена сім'ї (ст. 65 ЖК), в якості піднаймача (ст. 91 ЖК), як тимчасового жильця (ст. 98 ЖК). Статтею 816 ЦК України встановлено, що у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов'язків щодо користування житлом. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] надавав згоду на вселення позивачки в його кімнату, як члена своєї сім'ї. З пояснень позивачки та свідків в судовому засіданні вбачається, що саме позивачка вселила [PERSON] до своєї кімнати, оскільки його кімната не була пригідна для проживання. [INFO]. [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.4). Судом встановлено, що спільного майна у позивачки з померлим не було, тому суд прийшов до висновку, що звернувшись з даним позовом, позивачка фактично ставить питання про право на спадщину після смерті [PERSON], як спадкоємець четвертої черги за законом, а саме на право користування кімнатою №313, яку займав [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що спадщина після смерті [PERSON] не відкривалася, у зв'язку з відсутністю майна, яке належало йому на праві власності, а також у зв'язку з відсутністю у нього спадкоємців. Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкритті спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Крім того, зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набуття чинності цим Кодексом. Проте до спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON], як хвора людина потребувала постійного стороннього догляду. Допитані свідки підтвердили, що дійсно позивачка доглядала за [PERSON], але доказів того, що вони були сім'єю не надано. Суд вважає, що позивачка на підтвердження своїх позовних вимог не надала суду доказів того, що між нею та померлим мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, листи ділового та особистого характеру, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного;; виписки про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, чеки, заповіти, довідки житлових організацій про спільне проживання тощо) та виникнення у неї права, як члена сім'ї користування кімнатою №313, яку займав [PERSON] За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки факт спільного проживання однією сім'єю з померлим [PERSON] у період з липня 2006р. по березень 2010р. позивачкою не доведений, не надано жодного допустимого доказу на підтвердження вимог про визнання цього факту, а крім того, позивачка в цей період перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]

Outcome: dismissed