Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-08 00:00:00

[PERSON] у вересні 2012 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продала, а позивач купив квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір був зареєстрований 21.09.2000 р. відповідно на товарній біржі Українська. У квітні 2012 року ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації відмовило у державній реєстрації права власності на квартиру за дублікатом договору, оскільки позивач втратив оригінал. Позивач просить визнати за ним право власності на квартиру та визнати дійсний договір купівлі-продажу квартири, укладений між ним та [PERSON] Позивач просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення, про що в матеріалах справи є відповідна заява. Третя особа ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації судове засідання не зявилися, причину неявки суду не повідомили, але в силу ст.74 КПК України, вони вважаються повідомленими про час і місце розгляду справи. Третя особа Товарна біржа Українськасудове засідання не зявилися, але через канцелярію Заводського районного суду м.Запоріжжя надала довідку, про те що дійсно 21 вересня 2000 року був оформлений Договір купівлі-продажу нерухомості, реєстраційний №68936 (а.с. 41) Відповідач в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, але він був належним чином повідомлен про час і місце розгляду справи. У звязку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 21 вересня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] продала, а позивач купив квартиру [ADDRESS], яка складається із двох кімнат житловою площею 29,28 кв.м, загальною площею 45,55 кв.м. Зазначений договір був зареєстрований 21.09.2000 р. відповідно до ст.. 15 Закону України Про товарну біржувід 10.12.1991 р. № 1956-XII на товарній біржі Українська, реєстраційний № 68936 (а.с.6) Відповідно рішення реєстратора товариства з обмеженою відповідальністю Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації(ТОВ ЗМБТІ) дублікат договору купівлі-продажу від 21.09.2000 р. №68936 не входить до Переліку право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно (а.с.7). Згідно відповіді Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 14.12.2012 р. право власності на квартиру №4 за адресою вул.. Компресорна 34 у м.Запоріжжя зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Товарною біржею Українськавід 21.09.2000 р. реєстраційний №68936 (а.с.49) Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.09.2000 р. сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: предмету договору, ціни, терміну передачі квартири. Згідно з п. З договору купівлі-продажу продавець отримав від покупця гроші за квартиру повністю до підписання цього договору. Частина 2 ст. 15 Закону Про товарну біржупередбачає, що зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до пункту 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерство юстиції України від 07.02.2002 р. №7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 р. № 1692/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. за №157/6445, обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам. У квітні 2012 року [PERSON] звернувся до ТОВ Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризаціїіз заявою про реєстрацію права власності на належну йому квартиру. Рішенням реєстратора від 03.05.2012 р. № 242 йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру у зв'язку з тим, що згідно з п. 3.5.4 Тимчасового положення подані документи не відповідають вимогам, установленим Тимчасовим положенням та іншими нормативно-правовими актами, а саме згідно з додатком до Тимчасового положення, дублікат договору купівлі-продажу, посвідчений Української товарною біржею від 21.09.2000 р. № 68936 не входить до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Але у теперішній час посвідчити договір купівлі-продажу від 21.09.2000 р. нотаріально не представляється можливим, оскільки [PERSON] ухиляється від такого посвідчення. Набутий об'єкт нерухомості під час придбання не був проданий або подарований, не відданий під заставу, в спорі та під забороною (арештом) не перебував, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 31-32) до цього часу на нього не заявляли претензії інші особи, повноваження сторін договору не оспорювалися та не суперечать принципам Закону України Про товарну біржуі приписам цивільного законодавства України. Частиною 1 ст. 227 ЦК Української РСР, який діяв на момент укладення договору, було встановлене нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку (квартири), якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Крім письмової форми та нотаріального посвідчення, ч. 1 ст. 657 ЦК України вимагає також здійснення державної реєстрації договорів купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Частиною 2 ст. 220 ЦК України, який діє у теперішній час, передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. При цьому, ч.ч. 1, 3 ст. 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що є всі передбачені законом підстави для задоволення позову, оскільки між сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, що підтверджуються письмовими доказами. Відбулось повне виконання договору, тобто одразу після укладення договору купівлі-продажу квартира була належним чином передана.

Outcome: approved