Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-08 00:00:00

До Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між сторонами у справі 05 серпня 2008 року було укладено кредитно-заставний договір №DNK0A80000124298, за яким відповідач отримав кредит, зобов`язавшись його повернути до 02 серпня 2013 року. Виконання відповідачем договірних кредитних зобов`язань було забезпечено заставою транспортного засобу відповідача автомобіля HONDA CIVIC д/н [NUMBER] . Посилаючись на зазначені обставини, вказуючи, що відповідачем не виконуються його кредитні зобов`язання, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості відповідача звернути стягнення за предмет застави шляхом його продажу позивачем із укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям предмета застави з обліку в органах ДАІ України, а також шляхом надання позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволені позову, надав суду письмові заперечення (а.с.28-30), пославшись на невірність розрахунку заборгованості, відсутності у відповідача коштів на погашення кредиту, не закінчення терміну виконання основного зобов`язання. Крім того, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.47-53), в якому просив суд визнати кредитний договір №DNK0A80000124298 від 05 серпня 2008 року недійсним, в обґрунтування чого послався на ненадання в повному обсязі відповідачем за зустрічним позовом інформації про умови кредитування згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачення договором права банку змінювати процентну ставку, обрання банком страхової компанії для страхування предмету застави та обов`язковість такого страхування для позичальника, передбачення договором права банку здійснювати договірне списання коштів для погашення заборгованості, видачу споживчого кредиту в іноземній валюті. Також позивач за зустрічним позовом вказав на обмеження спірним кредитно-заставним договором його цивільних прав та обов`язків, зокрема отримувати інші кредити, виступати гарантом та поручителем по зобов`язаннях третіх осіб, вільно укладати цивільні угоди щодо страхування майна, а також особистого страхування, вільно розпоряджатись майном (грошима), що належать позичальнику на праві приватної власності тощо. При цьому позивач за зустрічним позовом просив суд застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді повернення сторонами спірного договору наданих один одному на виконання договору коштів. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом свої позовні вимог підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечувала, надала суду письмові заперечення (а.с.92-95), пославшись на відповідність спірного договору за змістом та формою вимогам законодавства, що виключає можливість задоволення зустрічного позову. Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 05 серпня 2008 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитно-заставний договір №DNK0A80000124298, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 19795,76 доларів США, зобов`язавшись його повернути згідно графіку погашення кредиту в термін до 05 серпня 2008 року, сплативши 16,92% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Також договором передбачено право кредитора вимагати дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом у випадку порушення позичальником графіку повернення кредиту. Викладене підтверджується копією зазначеного кредитно-заставного договору з додатками (а.с.12-17, 68-69). Встановлено, що виконання позичальником своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту забезпечено в повному обсязі заставою рухомого майна відповідача на підставі положень того ж кредитно-заставного договору №DNK0A80000124298 від 05 серпня 2008 року. Предметом застави є належний відповідачу на праві власності автомобіль марки HONDA CIVIC, типу «легковий-комбі-В», 2006 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] (а.с.17). Як встановлено в судовому засіданні з матеріалів справи, відповідач не виконує належним чином взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку кредитодавець, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своєю письмовою заявою від 30 березня 2011 року просив відповідача погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Відповідач вказані вимоги не виконав, а розмір заборгованості станом на 07 квітня 2011 року склав 29365,19 доларів США, з яких 17408,77 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 3810,22 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом, 2136,85 доларів США заборгованість по комісії, 4581,1 доларів США пеня, 31,41 та 1396,85 доларів США штрафи. Викладені обставини підтверджуються копією розрахунку заборгованості станом на 07 квітня 2011 року, копією повідомлення від 30 березня 2011 року, копією поштового реєстру (а.с.6-10). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень зазначеного договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про заставу», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами. Різновидом договору є кредитний договір, договір застави (ст.ст.574, 1054 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст.ст.546, 547, 572 ЦК України, ст.ст.1, 13 Закону України «Про заставу`виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.576 ЦК України, ст.4 Закону України «Про заставу`предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Нормою ст.589 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу`визначено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Положеннями ст.590 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень`передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.591 ЦК України, ст.21 Закону України «Про заставу`реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями\\~з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором. Згідно ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень`у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, окрім іншого, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами кредитно-заставного договору №DNK0A80000124298 від 05 серпня 2008 року у відповідності до вимог чинного законодавства, а також встановлено факт невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх договірних зобов`язань за вказаним договором, що зумовило виникнення у позивача права звернути стягнення на предмет застави\\~автомобіль марки HONDA CIVIC, типу «легковий-комбі-В», 2006 року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстраційний № [NUMBER] . В той же час, приймаючи до уваги, що за змістом ст.591 ЦК України, ст.21 Закону України «Про заставу», ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень`пріоритетним способом реалізації предмета застави в судовому порядку є його реалізація через публічні торги, а сформульований позивачем в позовній заяві спосіб реалізації предмета застави в такому вигляді не передбачено ані укладеним між сторонами кредитно-заставним договором №DNK0A80000124298 від 05 серпня 2008 року, ані законом, суд вважає за можливе задовольнити дану позовну заяву частково\\~шляхом визначення способу реалізації предмета застави через публічні торги. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача про невірність розрахунку заборгованості, оскільки такі посилання фактично є бездоказовими, ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача, а отже за змістом ст.60 ч.4 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду. Не приймає суд до уваги і твердження відповідача про неможливість звернення стягнення на предмет застави через не сплив строку виконання основного зобов`язання, оскільки за змістом укладеного між сторонами спірного кредитно-заставного договору в контексті ст.ст.589, 1050, 1054 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу`невиконання відповідачем обґрунтованої вимоги позивача про дострокове повернення кредиту фактично є невиконанням договірного зобов`язання позичальника, що в свою чергу є підставою для звернення стягнення на предмет застави як способу забезпечення виконання зобов`язання. Не ґрунтуються на законі твердження відповідача про виникнення суми заборгованості за кредитом внаслідок навмисних протиправних дій позивача, який залишив поза увагою звернення відповідача про відсутність в нього фінансової можливості сплачувати кредит. Така оцінка судом вказаних тверджень відповідача зумовлена положеннями ст.625 ЦК України, згідно яких боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Вирішуючи питання щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд керувався наступним. Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності договору як правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Аналізуючи встановлені судом і викладені вище фактичні обставини укладення спірного договору, норми чинного законодавства, які регулюють порядок укладення такого договору, визначають його форму та зміст, в контексті змісту наявної в матеріалах справи копії спірного кредитно-заставного договору, суд приходить до висновку, що при укладанні цього договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови даного виду договорів, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою фінансової установи. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного договору недійсним як правочину, а отже виключає і задоволення зустрічного позову. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на ненадання йому в повному обсязі інформації щодо умов кредитування згідно ст.11 ч.2 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за змістом ст.ст.11, 15, 23 цього ж Закону України порушення прав споживача такого характеру не зумовлює визнання спірного договору саме недійсним. Також не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову посилання позивача та цим позовом на передбачення спірним договором права банку на збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Правова позиція суду з цього питання ґрунтується на тому, що відповідні положення ст.1056-1 ЦК України, ст.11 ч.1 п.3 Закону України «Про захист прав споживачів», які встановлюють заборону на підвищення процентної ставки в односторонньому порядку та визначають валюту споживчого кредиту, були внесені до відповідних нормативних актів та набрали законної сили вже після укладення між сторонами спірного договору. Отже, за змістом ст.5 ЦК України такі умови договору не можуть вважатись такими, що не могли бути включені до його змісту на момент укладення. Крім того, не приймає судом до уваги як підставу для задоволення зустрічного позову та критично ставиться до посилань позивача за зустрічним позовом про передбачення спірним договором права банку обирати страхову компанію для страхування предмету застави, обов`язковість такого страхування для позичальника, встановлення договором права банку здійснювати договірне списання коштів для погашення заборгованості. Така оцінка суду посилань позивача за зустрічним позовом ґрунтується на тому, щодо зазначені умови спірного договору були включені до нього з урахуванням і у відповідності до положень ст.ст.6, 627, 628, 638 ЦК України на підставі взаємної і вільної згоди та домовленості сторін договору, на час його укладення повністю влаштовували позичальника. Однак такі умови почали викликати заперечення позичальника лише після появи в нього складнощів із повернення кредиту, а отже такі заперечення можуть розцінюватись судом лише як такі, що спрямовані на уникнення позичальником відповідальності за невиконане ним грошове зобов`язання, намагання мінімізувати своє майнове зобов`язання. З аналогічних підстав та аналогічним чином суд оцінює і посилання позивача за зустрічним позовом на обмеження спірним договором його можливості мати цивільні права та обов`язки, зокрема, щодо отримання нових кредитів та забезпечення виконання зобов`язань інших осіб. До того ж дані посилання за своїм змістом мають характер загальних міркувань, жодним чином не підтверджені і, тим самими, не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача за первісним позовом, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати у справі на суму 1820 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved