Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, у якому просив поділити спільне майно подружжя, виділивши йому житловий будинок, а відповідачці магазин (а.с.3-4). До початку розгляду судом справи по суті позивач змінив позовні вимоги та просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя без його поділу в натурі, визнавши, що йому та відповідачці належить по 1/2 частки у праві власності на житловий будинок та на магазин, а також просив стягнути з відповідачки у відшкодування завданих збитків 20000,00грн. та у відшкодування завданої моральної шкоди 5000,00грн. (а.с.52-54). Відповідачка у своїх письмових запереченнях проти позову позовні вимоги визнала у частині визнання за нею та відповідачем по 1/2 частки у праві власності на житловий будинок. У решті позовних вимог просила відмовити з тих підстав, що магазин є її особистою власністю, оскільки оформлений виключно на неї; магазин був придбаний за її особисті кошти та кошти, які вона особисто отримала у кредит; шлюбні стосунки з позивачем припинилися з 2004 року (а.с.24). Крім того, відповідачка подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій просила суд визнати право власності на нежиле приміщення пивного бару по вул.Суворова, 2, в смт.Саврань, Одеської області, та автомобіль марки ПАЗ 3742, реєстраційний номер [NUMBER], за нею та [PERSON] по 1/2 частці кожному, а також визнати її особистою приватною власністю магазин з підвалом, який розташований по вул.Калініна, 67 б, в смт.Саврань, Одеської області (а.с.81-83). Ухвалою суду від 21.06.2012р. зустрічний позов був залишений судом без розгляду з підстав передбачених ч.ч.3, 5 ст.169 та п.9 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.221). Ухвалою суду від 21.06.2012р. було постановлено провести заочний розгляд справи з підстав передбачених ч.ч.4, 5 ст.169 ЦПК України (а.с.222). Заслухавши відповідачку, представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач та відповідачка 24.01.1987р. уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №04 (а.с.32). 18.03.2008р. рішенням Савранського районного суду Одеської області у справі №2-84/2008р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с.39), про що Відділом РАЦС Савранського районного управління юстиції Одеської області 17.10.2008р. видане Свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ЖД №059967 (а.с.16). 10.12.2003р. на імя позивача [PERSON] комітетом Савранської селищної ради Одеської області було видане Свідоцтво про право власності на жилий будинок, який розташований в смт.Саврань по вул.Маяковського, 9, Одеської області (а.с.11), яке було 10.12.2003р. зареєстровано в БТІ в реєстровій книзі №10, сторінка №40, за реєстровим №2430, про що безпосередньо у цьому Свідоцтві зроблена відмітка (а.с.11-зворот). 19.07.2005р. на імя відповідачки Савранською селищною радою було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №228028 на магазин з підвалом, що знаходиться за адресою Одеська обл., Савранський р-н, смт.Саврань, вул.Калініна, буд.67 б(а.с.13). Таким чином, вказані житловий будинок і магазин з підвалом сторони набули під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Що стосується пивного бару, який знаходиться за адресою Одеська обл., смт.Саврань, вул.Суворова, 2, то право власності на це майно виникло у позивача на підставі рішення Балтського районного суду Одеської області від 19.12.2008р. у справі №2-2273 за 2008 рік, тобто вже після розірвання шлюбу. Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 08.07.2011р. у справі №8-11 2011 рік рішення Балтського районного суду Одеської області від 19.12.2008р. у справі №2-2273 за 2008 рік було скасовано (а.с.92), а ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 08.07.2011р. у справі №2-852 2011 рік провадження у справі закрито (а.с.113). Таким чином, на час розгляду справи позивач не є власником пивного бару. Те, що позивач набув право власності на пивний бар вже після розірвання шлюбу, а також те, що підстави виникнення у позивача права власності на пивний бар згодом відпали, унеможливлює здійснити поділ цього майна. Стосовно автомобіля марки ПАЗ 3742, реєстраційний номер [NUMBER], позивачка, пославшись на те, що цей автомобіль є сумісною власністю подружжя, у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не довела цю обставину. З огляду на викладене вище, поділу підлягають лише житловий будинок та магазин з підвалом. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч.3 ст.368 ЦК України також зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки ані законом, ані договором не встановлено іншого, то діє презумпція, відповідно до якої житловий будинок та магазин з підвалом є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України саме на відповідачку як на сторону, яка заперечує той факт, що магазин є спільною сумісною власністю подружжя, покладений обовязок спростування презумпції, встановленої ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. Суд критично ставиться до доказів, на які послалася відповідачка [PERSON] у підтвердження того, що магазин не є спільною сумісною власністю подружжя. Так, та обставина, що у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 19.07.2005р. як власник магазину, що знаходиться за адресою Одеська обл., смт.Саврань, вул.Калініна, буд.67 б, зазначена [PERSON], не може бути доказом, що магазин є її особистою приватною власністю. З цього приводу у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжязверталося увагу на те, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідачка [PERSON] пославшись на те, що магазин був придбаний нею за її особисті кошти та за кошти, які вона особисто отримала у кредит, не надала суду належних та допустимих доказів, на підставі яких суд мав би можливість встановити ці обставини (ст.ст.58, 59, 60 ЦПК України). Так, відповідачкою не було надано суду жодних доказів того, що вона витрачала на придбання будівельних матеріалів та оплату робіт з будівництва магазину свої особисті кошти, а не спільні кошти подружжя. Відповідачкою взагалі не було надано доказів придбання нею будівельних матеріалів та використання їх на будівництво магазину. Кредитний договір №013/03-5/05762 від 03.07.2003р. (а.с.96-98, 99), укладений між [PERSON] та АППБ Аваль, відповідно до умов якого, [PERSON] мала отримати кредит на споживчі цілі у сумі 3000,00грн. строком на 12 місяців з 03.07.2003р. по 03.07.2004р. (п.1.1 цього кредитного договору) не є доказом того, що кредитні кошти, отримані у період зареєстрованого шлюбу не були спільною сумісною власністю подружжя (ст.60 СК України). Крім того, [PERSON] у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, не надала доказів, що ці кошти були витрачені на будівництво магазину. Також безпідставними є твердження відповідачки про те, що на будівництво магазину були використані кредитні кошти отримані на підставі договору про іпотечний кредит №014/0066/82/39337 від 26.10.2005р., укладеного між відповідачкою та АППБ Аваль, в забезпечення якого відповідачкою та АППБ Авальбув укладений договір іпотеки від 27.10.2005р. (п.1.1 договору іпотеки від 27.10.2005р., а.с.40-42), оскільки у Акті про завершення будівництва та введення в експлуатацію від 18.06.2005р. (а.с.71-72), який був затверджений рішенням виконкому Савранської селищної ради Одеської області №7 від 23.06.2005р. зазначено, що будівництво магазину було завершено 20.02.2005р. (а.с.71), тобто на вісім місяців раніше, ніж відповідачкою був отриманий цей кредит. Оскільки будівництво магазину було завершено 20.02.2005р., то кошти, отримані на підставі договору про іпотечний кредит №014/0066/82/39337 від 26.10.2005р., за обєктивних обставин не могли бути використані на будівництво магазину, який на час видачі кредиту вже був побудованим. У порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України доказів витрачання коштів, отриманих на підставі зазначеного договору про іпотечний кредит, на будівництво магазину відповідачкою не надано. Крім того, у п.1.2 договору іпотеки від 27.10.2005р. вказано, що предметом іпотеки, якою був забезпечений кредит за договором про іпотечний кредит №014/0066/82/39337 від 26.10.2005р., є магазин з підвалом, який і є предметом спору (а.с.40). У п.1.7 договору іпотеки від 27.10.2005р. зазначено, що предмет іпотеки передається в іпотеку за згодою чоловіка відповідачки (іпотекодавця за договором іпотеки) гр.[PERSON], що підтверджується його заявою (а.с.40). Зміст п.1.7 договору іпотеки від 27.10.2005р. спростовує усі твердження відповідачки, що спірний магазин є її особистою власністю, оскільки згода чоловіка на укладення договору іпотеки вимагається законом виключно для майна, яке знаходиться у спільність сумісній власності подружжя (ч.3 ст.65 СК України). Як би магазин не був обєктом спільної сумісної власності подружжя, а був обєктом особистої приватної власності відповідачки [PERSON], то така згода не була б потрібною (ст.59 та ч.3 ст.65 СК України). Таким чином, п.1.7 договору іпотеки від 27.10.2005р. підтверджує, що на час укладання цього договору іпотеки відповідачка визнавала, що магазин знаходиться у спільність сумісній власності її та [PERSON]. Те, що у суді відповідачка в супереч п.1.7 договору іпотеки від 27.10.2005р. не визнає права позивача на магазин та намагається ввести суд в оману стосовно дійсних обставин справи свідчить про зловживання нею правами, що заборонено ст.13 ЦК України. Стосовно коштів, отриманих відповідачкою за кредитним договором №106 від 05.04.2006р. (а.с.103-104), укладеним між нею та ВАТ Державний ощадний банк України, суд також вважає, що ці кошти не могли бути використані на будівництво магазину, оскільки, як було встановлено вище, будівництво магазину було завершено 20.02.2005р., тобто до моменту отримання коштів за цим договором. У порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України доказів витрачання коштів, отриманих за кредитним договором №106 від 05.04.2006р. на будівництво магазину, відповідачкою не надано. Крім того, позивач брав безпосередню участь у отриманні відповідачкою кредиту за кредитним договором №106 від 05.04.2006р., що підтверджується преамбулою та змістом договору застави майна №106/8098 від 05.04.2006р. (а.с.105-106), яким був забезпечений кредитний договір №106 від 05.04.2006р. (а.с.103-104). Задовольнивши клопотання відповідачки про допит свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.94) суд тричі викликав їх для дачі пояснень (а.с.183-189, 194-199, 202-209), а також зобовязував відповідачку забезпечити їх явку до суду. Між тим, у судові засідання, що були призначені на 30.03.2012р. і 06.06.2012р. свідки не зявилися. У судове засідання, призначене на 30.03.2012р., зявився лише свідок [PERSON], допит якого відповідачка перешкодила. У судове засідання, призначене на 21.06.2012р. зявилися лише два свідки [PERSON] та [PERSON]. Обидва свідки пояснили, що вони на прохання відповідачки допомагали у будівництві магазину. При цьому, працювали вони не постійно, а періодично. У той час, коли вони не працювали на будівництві магазину, вони працювали на інших обєктах. Також свідки пояснили, що у той час, коли вони працювали на будівництві магазину [PERSON] вони не бачили. Звідки у [PERSON] були кошти на придбання будівельних матеріалів та на оплату їх робіт свідки не знають. Таким чином, показання цих свідків не спростовує презумпції, встановленої ст.60 СК України. Враховуючи неможливість допитати інших свідків, суд ухвалив розглядати справу на підставі наявних у ній доказів з огляду на те, що одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (ст.10 ЦПК України). Відповідно до цього принципу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (ч.3 ст.10 ЦПК України). Показання свідків є одним з засобів доказування (ст.63 ЦПК України). А тому саме відповідачка, заявивши клопотання про допит свідків, була зобовязана забезпечити явку цих свідків до суду (ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України). Оскільки відповідачка цього не зробила, то суд має вирішити спір на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач своєю працею брав безпосередню участь у будівництві магазину. Це підтверджується письмовими поясненнями сусідів від 26.06.2011р. [PERSON] (а.с.60), [PERSON] (а.с.61), [PERSON] (а.с.62), [PERSON] (а.с.63), [PERSON] (а.с.64), [PERSON] (а.с.65), [PERSON] (а.с.66), [PERSON] (а.с.67), [PERSON] (а.с.68), [PERSON] (а.с.69), [PERSON] (а.с.70). Зазначені письмові пояснення є письмовими доказами (ст.64 ЦПК України). Відповідачка не надала суду доказів, які б спростували вказані письмові пояснення. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують того факту, що позивач своєю працею брав безпосередню участь у будівництві магазину, оскільки ці свідки пояснили, що працювали на будівництві не постійно, а періодично, тому не можуть знати про те, що відбувалося у їх відсутності. Як встановлено ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Оцінюючи твердження відповідачки про те, що з 2004 року вона не вела спільного господарства з позивачем, суд виходить з наступного. Позовна заява [PERSON] про розірвання шлюбу від 13.01.2008р. у справі №2-84/2008р. (а.с.31), що була розглянута Савранським районним судом Одеської області, не може бути визнана доказом, оскільки відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Те, що [PERSON] у позовній заяві про розірвання шлюбу послався на неведення з 2004 року спільного господарства з відповідачкою є не доказом, а лише обставинами, на які посилався [PERSON], як на підставу своїх вимог. Але ці обставини підлягають доведенню. Жодних доказів на підтвердження таких обставин надано не було. У рішенні Савранського районного суду Одеської області від 18.03.2008р. у справі №2-84/2008р. зазначено, що сторони припинили шлюбні стосунки в 2004 році, але не зазначено на підставі яких доказів зроблений такий висновок, а також не встановлена точна дата припинення шлюбних стосунків (а.с.39). Між тим, як зазначено у Акті про завершення будівництва та введення в експлуатацію від 18.06.2005р., який був затверджений рішенням виконкому Савранської селищної ради Одеської області №7 від 23.06.2005р., будівництво магазину було розпочато 07.05.2004р., а завершено 20.02.2005р. (а.с.71). За таких обставин, встановлення точної дати припинення шлюбних стосунків має правове значення для вирішення спору. Але, у рішенні Савранського районного суду Одеської області від 18.03.2008р. у справі №2-84/2008р. точна дата припинення шлюбних стосунків між сторонами не встановлена (а.с.39). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України рішення Савранського районного суду Одеської області від 18.03.2008р. у справі №2-84/2008р. має преюдиціальне значення лише щодо тих обставин, які були цим рішенням встановлені. Оскільки дата припинення шлюбних стосунків рішенням Савранського районного суду Одеської області від 18.03.2008р. у справі №2-84/2008р. встановлена не була, то при встановлені цієї обставини, зазначене рішення не має преюдиціального значення та підлягає оцінці у загальному порядку у сукупності з усіма іншими доказами у справі (ст.212 ЦПК України). Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 СК України), а також приймаючи до уваги, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу, відповідачка не спростувала презумпцію, встановлену ст.60 СК України, та не довела, що магазин був побудований нею особисто за її власні кошти у період, коли вона припинила шлюбні стосунки з позивачем. Посилання відповідачки на те, що з 2004 року вона з позивачем не вела спільного господарства спростовується тим, що сторони вчиняли спільні дії щодо отримання кредиту за договором про іпотечний кредит №014/0066/82/39337 від 26.10.2005р. та за кредитним договором №106 від 05.04.2006р. (а.с.103-104), а також тим, що позивач своєю працею брав безпосередню участь у будівництві магазину, що було встановлено вище. Враховуючи викладене, житловий будинок та магазин з підвалом є обєктами спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягають поділу. При поділі майна подружжя суд виходить з наступного. Житловий будинок та магазин з підвалом є речами неподільними (ст.183 ЦК України), що вбачається з технічних паспортів на ці обєкти (відповідно а.с.14-15, 85-88) та підтверджується поясненнями сторін. Крім того, ці обєкти мають різну вартість. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №29-11 від 17.11.2011р. (а.с.153-157) вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами по вул.Маяковского, 9, в смт.Саврань, Одеської області, з урахуванням фізичного зносу складає 147297,00грн. (а.с.157), а згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №19-11 від 10.09.2011р. (а.с.118-131) відновна вартість магазину, розташованого по вул.Калініна, 67 б, в смт.Саврань, Одеської області, на момент оцінки з урахуванням фізичного зносу та самовільного будівництва складає 183374,00грн. (а.с.120), а тому вони відповідно до ч.2 ст.71 СК України не можуть бути виділені в натурі будь-якій зі сторін враховуючи відсутність погодження між ними порядку поділу майна. Як зазначено у п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, позивач та відповідачка мають рівні частки у спірному майні, а тому у разі визначення ідеальних часток при поділі цього майна позивач та відповідачка повинні отримати по 1/2 частки у праві власності на кожен з зазначених вище обєктів нерухомого майна. Вирішуючи питання щодо відшкодування завданих збитків у вигляді неотриманого прибутку у розмірі 20000,00грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00грн., завданої використанням магазину без згоди позивача, суд виходить з наступного. Позивач як на підставу своїх грошових вимог послався на те, що відповідачка з моменту розірвання шлюбу одноосібно використовує магазин для отримання прибутку, що порушує його права власника та завдає йому моральної шкоди. Відповідачка визнала, що дійсно одноосібно використовує магазин, оскільки вважає його особистою приватною власністю. Як зазначалося у п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Доказів згоди позивача на одноосібне використання магазину відповідачка не надала. Між тим, позовні вимоги щодо відшкодування завданих збитків у вигляді неотриманого прибутку у розмірі 20000,00грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів, що він за реальних обставин мав отримати вказаний прибуток. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00грн., то вони також не підлягають задоволенню з огляду на таке. При вирішенні питання про зясування фактів, з якими закон повязує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст.1167 ЦК України, в якій визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Частиною 1 вищеназваної статті встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи. Позивачем не надано жодного доказу в підтвердження вищевказаних умов, при яких здійснюється відшкодування моральної шкоди. Крім того, відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиу позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відтак позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди безпідставні і не підлягають задоволенню. Пунктом 6 ч.1 ст.214, ч.1 ст.79 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.1 ст.88 цього кодексу). Так, за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1700,00грн. (а.с.1), витрати, повязані з розглядом справи, відсутні. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то відшкодуванню підлягає судовий збір в сумі 1479,00грн., які в силу ч.1 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

Outcome: partial