Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-21 00:00:00

Перший заступник прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], 3-особа: Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради про ви\-знання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійс\-ним договору купівлі продажу та зобов'язання повернути земельну ділянку, площею 0,0982га, що розташована у [ADDRESS] посилаючись на те, що в ході перевірки було встановлено недодержання вимог земельного законодавства щодо на\-дання у власність земельних ділянок фізичним особам, внаслідок чого вони змушені зверта\-тись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представники прокуратури підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на те, щов ході проведеної перевірки було встановлено недодержання вимог земельного законодавства щодо надання у власність земельних ділянок фізичним особам, на підставі чого було порушено кримінальну справу. Під час проведення розслідування, було встановлено, що [PERSON] ніколи не зверталась з заявою про виділ їй земельної ділянки, рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 року було скасовано рішення від №171/2240 про виділ [PERSON] у приватну власність земель\-ної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у [ADDRESS] на підставі якого було видано державний акт на землю, а відтак позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі продажу та зо\-бов'язання повернути земельну ділянку, площею 0,0982га, що розташована у [ADDRESS] підлягають задоволенню судом у повному об\-сязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, зазна\-чила суду, що вона за грошову винагороду погодилась надати довіреність від свого імені на сторонню особу для оформлення на її ім'я земельної ділянки. При цьому вона не мала наміру на отримання вказаної ділянки у власність, а через скрутне матеріальне становище вирішила прийняти таку пропозицію. Жодних заяв чи інших документів, окрім довіреності вона не підписувала, що відбувалось після оформлення довіреності, їй не відомо. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вважав позовні вимоги необгрунтованими та недоведеними, просив суд у задоволенні позову відмовити по\-вністю, посилаючись на той факт, що відсутні правові підстави для визнання державного акту недійсним, а крім того Київська міська рада не є учасником договору , укладеного щодо мельної ділянки, тому визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки шляхом реституції є безпідставними. Представник [PERSON] зазначив, що обставини, на які силається сторона позивача, як на встановлені факти досудовим слідством у кримінальній раві, не є доведеними у встановленому законом порядку, оскільки вирок по даній справі остановлено не було а відтак позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Представник Київської міської ради до суду не з'явився, на адресу суду надійшли письмові пояснення по справі з проханням проводити розгляд справи у відсутності їх представника (а.с.50-51). За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представ\-ника Київської міської ради, відповідно до вимог ст.169 ч.4 ЦПК України. Представник 3-особи: Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради до суду не з'явився, про розгляд справи Головне управління неодноразово повідомлялось судом, що підтверджується копіями листів та поштовими повідомлен\-нями (а.с.23, 29, 49, 55, 58, 59, 151). За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської місь\-кої ради, відповідно до вимог ст.169 ч.4 ЦПК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 17.09.09 року №171/2240 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0982 га, що розташована у [ADDRESS] ці\-льове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарсь\-ких будівель та споруд, серії [NUMBER], зареєстрований Головним управлінням земель\-них ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-02961 від 02.10.09 року (кадастровий номер земельної ділянки № [NUMBER]) (а.с.10-11). Відповідно до ст.3 Земельного Кодексу України земельні відносини регулюються Кон\-ституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно- правовими актами. Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власнос\-ті за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України. П. 1.4 Інструкції про поря\-док складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земель\-ну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі № 43 від 04.05.99 року, (затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.06.99 ро\-ку за № 354/3647) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користу\-вання та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, який видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севасто\-польської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Прокуратурою Деснянського району м.Києва за дорученням прокурора м.Києва проведено перевірку додерження вимог земельного законодавства щодо надання у власність земельних ділянок фізичним особам. Перевіркою було встановлено, що рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 року за №152/6368 "Про розгляд протесту заступника прокурора м.Києва від 10.09.2010 року №07/4-518вих на рішення Київської міської ради від 17.09.09 №157/2257, №158/2227, №159/2228, №171/2240, №181/2250, №184/2253, №188/2257, №203/2272, №204/2273, №205/2274", задоволено протест заступника прокурора м.Києва, скасовано рішення від №171/2240 "Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] видано [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0982 га, що розташована у [ADDRESS] (а.с.8, 13-14). За результатами перевірки Прокуратурою м. Києва порушено кримінальну справу №50-5875 за фактом шахрайства при відведенні земельних ділянок у [ADDRESS] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України. Як вбачається з копії Постанови Шевченківського районного суду м.Києва від 19.01.2012 року за результатами розгляду матеріалів кримінальної справи, подання старшого слідчого Генеральної прокуратури України про направлення кримінальної справи до суду для вирішення питання про її закриття у зв'язку зі смертю обвинуваченого [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України задоволено. Кримінальну справу відносно [PERSON] закрито на підставі п. 8 ст. 6 КПК України (а.с. 38-39). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Сторонам роз'яснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобов'язані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання. Тобто сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативноправовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органомвлади АР Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує права або інтереси. Проведеними у справі слідчими діями встановлено, що ряд осіб, в тому числі [PERSON] за грошову винагороду надавали незнайомим особам копії своїх паспортів і довідок про ідентифікаційні податкові номери, та писали заяви, які в подальшому були використані для виділення цим особам земельних ділянок у місті Києві. При цьому вони фактично не мали наміру одержувати ділянки, а спонукала їх до вказаних дій потреба додаткового заробітку. Як вбачається з копії висновку експерта №90/тдд від 31.03.2011 року, "рукописні записи від імені [PERSON] в заяві від її імені на передачу в приватну власність земельної ділянки, виконані не [PERSON], а іншою особою". "Досліджувальні підписи від імені [PERSON] в заяві від її імені на передачу в приватну власність земельної ділянки, в технічному завданні, в заяві від її імені на виготовлення державного акту на право приватної вдасності на земельну ділянку, виконані не [PERSON], а іншою особою" (а.с.63-126). З пояснень [PERSON], наданих в судовому засіданні, вбачається, що остання ніколи не мала наміру отримати земельну ділянку. Крім того, вона ніколи не зверталась до будь-яких інших установ, організацій та підприємств з приводу оформлення земельної ділянки.[PERSON] не підписувала заяву до Головного управління земельних ресурсів КМДІ 20.12.2007 року, а тому відповідно до положення ч. 1 ст. 61 ЦПК України даний факт не підлягає доказуванню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та приймаючи до уваги, що в су\-довому засіданні не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування заперечень проти позову в даній частині вимог, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині визнання недійсним Державного акту Серія [NUMBER] від 02.10.2009 р. на право власності на земельну ділянку, розташовану на [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0982 га, виданого [PERSON], що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за [NUMBER] Відповідно до п. а ч. 1 ст. 90 та ч. 1 ст. 131 Земельного Кодексу України, власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; громадяни України мають право набувати у влас\-ність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Скориставшись наведеними положеннями закону, в подальшому [PERSON] продала вказану земельну ділянку [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі -продажу земельної ділянки 14.04.2010 року, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] Відповідно до вимог ст.210 Земельного кодексу України угоди, укладені з порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ді\-лянок, визнаються недійсними за рішенням суду. Статтями 202, 655-657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу є правочином і відповідно на нього розповсюджуються загальні положення про правочин. Зі змісту ст.203 ЦК України, вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що недотримання в момент вчинення правочи\-ну стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. П. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду ци\-вільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійс\-ним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передба\-чених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорювано\-го та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передба\-чених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його не\-дійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого право\-чину недійсним судом не вимагається. Позивач посилається на нікчемність зазначеного договору купівлі-продажу, оскільки він укладений з порушенням норм закону особою, яка не мала права на відчуження земельної ділянки, а також укладений з порушенням волі власника, що є підставою для визнання недійсним укладеного договору земельної ділянки та її повернення позивачу шляхом встосування реституції. Крім того, позивач посилається на нікчемність правочину, оскільки він порушує публічний порядок, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і грома\-дянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне володіння ним. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний Першим заступником про\-курора Деснянського району м.Києва, який виступає в інтересах держави в особі Київської міської ради, договір купівлі-продажу земельної ділянки 14.04.2010 року, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбав земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] є нікчемним, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом. Згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК України, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повер\-нення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Разом з тим, не будучи учасником договору, укладеного щодо земельної ділянки, Київська міська рада у зобов'язальних відносинах і зобов'язальний спосіб захисту - визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки шляхом реституції - спірних правовідносин не регулює, а тому таку норму матеріального права при вирішенні спору суд засто\-совувати не може. Оскільки між позивачем та нинішнім володільцем земельної ділянки - відповідачем [PERSON] існують речово-правові відносини, щодо права на спірну ділянку, то й спосіб захи\-сту є відповідний цим правовідносинам - речово-правовий, а саме витребування майна, що відповідає нормам ст. ст. 387, 388 ЦК України. Аналогічні роз'яснення викладені в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду Украї\-ни від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ и про визнання правочинів недійсними". За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених по\-зовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial