Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на ? частину спадщини в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначив, що 18 червня 2009 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], автомобіль «[PERSON] Символ», 2006 року випуску та гараж №15 в гаражному кооперативі «Північний-К». Під час звернення до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини він дізнався, що [PERSON] 17 лютого 2001 року склав заповіт, який посвідчений Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким останній заповів відповідачу все своє майно. Позивач вважає, що відповідач скористалася безпорадним станом [PERSON], оскільки в той час, що передував складанню заповіту, [PERSON] отримав травму та пізніше лікувався з цього приводу у Дніпропетровській обласній лікарні імені Мечникова. Також останній в період складання цього заповіту зловживав спиртними напоями, що дає додаткову підставу вважати, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними під час складання заповіту. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить визнати заповіт [PERSON] 17 лютого 2001 року на користь відповідача [PERSON] недійсним, визнати за ним право власності на 1/2 частину спадщини після смерті [PERSON] в порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем першої черги. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, пояснив, що його батько [PERSON] тривалий час зловживав спиртними напоями. Просив суд звернути увагу на акт судово-медичного дослідження трупа №1363 щодо причин смерті [PERSON] та на зазначення в цьому акті про те, що останній страждав на алкогольну кардіоміопатію. Разом з тим, відповідачем була надана інформація в газету, що [PERSON] помер від інсульту. Позивач вважає, що [PERSON] при складанні заповіту на її користь скористалася тим, що [PERSON] зловживав спиртними напоями та мав травму голови. За життя батька та дідуся [PERSON] позивач неодноразово чув проте, що квартира [ADDRESS] є його спадщиною. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що спірний заповіт складено та посвідчено згідно чинного законодавства та складений він був за волевиявленням заповідача [PERSON], а тому підстав визнавати його недійсним не вбачається. Також пояснила, що вона була дружиною померлого [PERSON] з 23 січня 1999 року, про бажання заповісти їй квартиру [ADDRESS] їй нічого не було відомо, а про існування заповіту дізналася вже після його складання. В момент складання заповіту [PERSON] не страждав на психічні захворювання, віддавав звіт своїм діям та міг керувати ними, що підтверджується тим, що до нотаріуса він пішов сам, підписав заповіт та тим, що вже 19 лютого 2001 року [PERSON] відбував у відрядження і повинен був знаходитися на кораблі АСК «Укррічфлот», для чого пройшов медичне обстеження, що підтверджується паспортом моряка. Крім того, чоловік був журналістом, до останнього часу свого життя працював і публікувався в газетах, виступав на телебаченні, брав участь у конкурсах як член жюрі. Представники третіх осіб Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори та Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори, до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до початку судового засідання надали заяви про розгляд справи у їх відсутність та ухвалення рішення на розсуд суду, згідно чинного законодавства. Вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що за інформаційною довідкою КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації»від 10 серпня 2009 року №9645 квартира [ADDRESS] належала [PERSON] (а.с.6). 18 червня 2009 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.4). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], автомобіля «[PERSON] Символ», 2006 року випуску та гаражу №15 в гаражному кооперативі «Північний-К». 17 лютого 2001 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2-169, яким заповів відповідачу [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті (а.с.72). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 -1252 цього Кодексу. Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Статтею 145 ЦПК України та розясненнями наданими в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»зазначено, що для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Згідно з актом №9 амбулаторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи від 14 квітня 2011 року [PERSON] за життя в період часу складання заповіту, тобто на 17 лютого 2001 року будь-якими психічними розладами не страждав, за своїм психічним станом та той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.128-130). Таким чином твердження позивача про те, що заповіт [PERSON] має бути визнаний недійсним, оскільки він не засвідчує дійсне його волевиявлення в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що знали померлого [PERSON] як людину, яка до кінця життя мала ясний розум, працювала. Посилання позивача про зловживання [PERSON] спиртними напоями в судовому засіданні також не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а саме медичними довідками (а.с.45,131,136,138) та дослідженими в судовому засіданні медичними документами Дніпропетровської обласної лікарні імені Мечникова. Крім того, ця обставина не може бути підставою визнання заповіту недійсним, оскільки заповіт посвідчений у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з викладеного, розглядаючи спір у межах заявлених правових підстав, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести на позивача.

Outcome: dismissed