Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-24 00:00:00

У березні 2012 року ПАТ «Перший Український [PERSON]» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач вказує на те, що 22 червня 2008 року між ЗАТ «Перший Український [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір № 6747465. Згідно договору [PERSON] надав [PERSON] кредит у сумі 45000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,49 % на рік з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2018 року. Додатковою угодою від 22 квітня 2010 року встановлено графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. У забезпечення виконання зобовязання позичальника 22 серпня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки. Відповідачі зобовязання за кредитним договором належним чином не виконують, у звязку з чим станом на 28 січня 2012 року існує заборгованість перед банком в сумі 54658,16 дол. США. Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 526, 611, 625, 1054 ЦК України, позивач просив стягнути на свою користь з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 54658,16 дол. США, а також сплачені позивачем судові витрати. В подальшому відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Ухвалою суду від 11 червня 2012 року обидва позови обєднані в одне провадження. Крім того, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]» про визнання дій неправомірними, визнання кредитного договору недійсним, посилаючись на неправомірне використання Банком іноземної валюти як засобу платежу на території України, а також не невідповідність умов укладеного між сторонами кредитного договору умовам на які погоджувався позичальник. Ухвалою суду від 25 грудня 2012 року первісний позов та зустрічні позови обєднано у одне провадження. У судовому засіданні 25 грудня 2012 року представник позивача підтримав заявлений позов та просив про його задоволення. Відповідачі в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином. В судовому засіданні 11 червня 2012 року представник відповідача [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримав, просив зустрічний позов задовольнити. Позов Банку не визнав, просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2008 року між ЗАТ «Перший Український [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український [PERSON]» та [PERSON] укладено кредитний договір № 6747465. Згідно договору [PERSON] надав [PERSON] кредит у сумі 45000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,49 % на рік з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2018 року. Додатковою угодою від 22 квітня 2010 року встановлено графік повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. Відповідно п. 1.1 кредитного договору позичальник зобовязався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит Банку в порядку та у строки, обумовлені цим договором. Згідно 5.2 кредитного договору у разі порушення позичальником строків виконання зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобовязаний сплатити на вимогу Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. У забезпечення виконання зобовязання позичальника 22 серпня 2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір поруки № 6799979. Відповідно п.п. 1.1 1.3 договору поруки поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором № 6747465 від 22 серпня 2008 року, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязання боржником в повному обсязі, поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки. У разі порушення боржником зобовязання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідачі зобовязання за кредитним договором належним чином не виконують, у звязку з чим станом на 28 січня 2012 року існує заборгованість перед банком в сумі 54658,16 дол. США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 41228,84 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом 6975,43 дол. США, пені 6485,78 дол. США, що еквівалентно 51820 грн. 08 коп. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. [PERSON] законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі-Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Згідно з п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджено Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за №730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями; операції з готівкою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюється в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставах укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів(резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а отже й отримання коштів по їх поверненню. У Банка - відповідача наявна банківська ліцензія та дозвіл, видані [PERSON] банком України на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому суд приходить до висновку, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті не суперечить діючому законодавству. Крім того, підпунктом «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. В той же час на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції за валютними цінностями). Таким чином, у звязку з відсутністю нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні кредитного договору позивачем було надано відповідачам інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. Що стосується вимог відповідача щодо визнання дій протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті, визнання бездіяльності відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів неправомірною, то такі вимоги відповідача задоволенню не підлягають оскільки такого способу захисту права, яких обрав відповідач не передбачено чинним цивільним законодавством в якості способу захисту прав у розумінні ст. 16 ЦК України. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, то положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Пунктом 24 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року визначено, що відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно п. 1.4 кредитного договору кредит надано позичальнику строком до 22 серпня 2018 року Як вбачається з матеріалів справи, за кредитним договором № 6747465 від 22 серпня 2008 року позичальник [PERSON] свої зобовязання не виконав, у звязку з чим 8 грудня 2010 року [PERSON] направив відповідачу [PERSON] вимогу дострокового повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом, яку останній отримав рекомендованим листом 13 грудня 2010 року. 12 січня 2011 року позивачем направлена відповідна вимога про виконання зобовязання за договором поруки направлена відповідачу [PERSON], яка була направлена останньому рекомендованим листом, який він отримав 26 січня 2011 року. Проте в порушення умов договору та норм Цивільного кодексу України позичальник заборгованість за кредитним договором не погасив. За такого, суд приходить до висновку, що порука поручителя [PERSON] не припинилася. За таких обставин суд вважає, що позов Банку є обґрунтованим та на підставі ст.ст.526, 536, 549, 610, 611 ЦК України підлягає задоволенню. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у рівних частках з кожного з відповідачів.

Outcome: approved