Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-07 00:00:00

25 січня 2013р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мостобудівельний загін № 73. Вказував на те, що знаходився з відповідачем у трудових відносинах з 16.08.2011р. по 02.04.2012р. , працюючи на посаді арматурника 3-го розряду. 03.04.2012р. трудові відносини за ініціативою позивача були розірвані на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по відрядженням за період з 01.09.2011р. по 01.01.2012р. у сумі 2873 грн. 95 коп. В звязку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по відрядженням за період з 01.09.2011р. по 01.01.2012р. у сумі 2873 грн. 95 коп. , середній заробіток за час затримки розрахунку та у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. У судове засідання позивач не з`явився, повідомлений належним чином, надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не зявився , повідомлений належним чином, відповідно до письмових заперечень, вважав позов таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що заборгованість не є заробітною платою, крім того просив застосувати строки позовної давності щодо позовних вимог, передбачені ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ухали суду проводиться заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. [PERSON] перебував з відповідачем у трудових відносинах з 16.08.2011р. по 02.04.2012р. Працював арматурником 3-го розряду. 03.04.2012р. трудові відносини за ініціативою позивача були розірвані на підставі ст. 38 КЗпП України. (приказ № 56 к від 02.04.2012р.) На час звільнення позивачу не була виплачена заборгованість по відрядженням за період з 01.09.2011р. по 01.01.2012р. у сумі 2873 грн. 95 коп. З матеріалів справи встановлено, що фактично заборгованість становить 2623, 95 коп., вказана сума, відповідно до змісту заперечень не оспорюється відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237' цього кодексу. Конституційний суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237' цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З метою забезпечення однакового й правильного застосування законодавства та запобігання ухвалення судами судових рішень з порушенням вимог закону вказане Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 було доведено з метою чіткого застосування до голів апеляційних судів областей України у інформаційному листі № 282/0/4-12 від 02.03.2012р., який є обовязковим для застосування при постановленні судового рішення відповідно до вимог ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що позивачу було відомо про наявну заборгованість по відрядженням на час звільнення тобто на 02.04.2012р. Таким чином позивачем пропущений тримісячний строк щодо звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування при цьому моральної шкоди. Позивачем не надано суду доказів поважності пропуску строку звернення до суду з цими вимогами та він не звертався з клопотанням поновити цей строк. Крім того, відповідач в запереченнях посилався на ці обставини та просив застосувати передбачений ст. 233 КЗпП України строк позовної давності. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Твердження відповідача про те, що вказана заборгованість не входить до структури заробітної плати не має юридичного значення, оскільки відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь [PERSON] 2 623 грн. 95 коп. заборгованості по відрядженням за період з 01.09.2011р. по 01.01.2012р. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial