Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-04 00:00:00

20 вересня 2012 року позивачка [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання домашньої угоди дійсною та визнання право власності. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 10 листопада 1997 року між нею та [PERSON] була укладена домашня угода в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Згідно умов даної угоди, продавець [PERSON] передає у власність нерухоме майно, а саме: гараж №536, який розташований в кооперативі «Олімпійський-25»та знаходиться за адресою: місто Маріуполь, вулиця Пейзажна, а покупець [PERSON] зобовязується виплатити грошові кошти в розмірі 5000 гривень та прийняти у власність вказане нерухоме майно. Зобовязання за договором сторонами були виконані у повному обсязі та належним чином, та з того часу нерухоме майно фактично перейшло в її повне користування та володіння. Також посилається на те, що [PERSON] продав її зазначений гараж законно, оскільки він належав йому на законних підставах, при цьому були виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу. На даний час вона має намір впорядкувати правовстановлюючі документи на придбане нежитлове приміщення та зареєструвати право власності на нього в БТІ міста Маріуполя, у звязку з чим звернулась до суду. Просила визнати домашню угоду договору купівлі-продажу дійсною та визнати права власності на гараж. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилась, від неї до суду надійшла заява з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] до судового засідання також не зявився, за невідомих суду причин, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно шляхом опублікування оголошення в регіональній газеті «Донбас». Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦПК України), згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 10 листопада 1997 року між [PERSON] та [PERSON], у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, була укладена домашня угода, а саме договір купівлі-продажу нежитлової будівлі гаражу №536, який розташований в кооперативі «Олімпійський-25»за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Пейзажна. Ціна вказаного майна за умовами договору складає 5000 гривень. Як зазначила у позовній заяві позивачка [PERSON], всі істотні умови договору сторонами були виконані у повному обсязі. Так, грошові кошти згідно домашньої угоди, на нежитлову будівлю гараж № 536, нею [PERSON] були виплачені у повному обсязі. З того часу нерухоме майно фактично перейшло в її повне користування та володіння. Відповідно до ст.4 Заключних і перехідних положень Цивільного Кодексу України (далі за текстом ЦК України), який набрав чинності 01.01.2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із ст.128 Цивільного Кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (далі за текстом ЦК УРСР) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. В силу ст.ст. 4, 41, 151 ЦК УРСР між сторонами на підставі Договору виникли зобовязальні відносини. Згідно ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 216 ЦК УРСР зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше, або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ст. 151 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією із сторін повинно бути досягнуто згоди. Виходячи із прописаного у договорі від 10 листопада 1997 року, який сторонами названо купівля-продаж, у простій письмовій формі було досягнуто згоди із всіх істотних умов, ціна та предмет і порядок виконання умов, який за своїми ознаками є договором купівлі-продажу. Фактично між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу на нежиле приміщення, а саме гараж № 536, розташований в кооперативі «Олімпійський - 25»за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Пейзажна та були погоджені всі істотні умови договору купівлі-продажу. Як вбачається з розписки, написаної [PERSON] 10 листопада 1997 року власноруч, він отримав від [PERSON] 10 листопада 1997 року грошову суму в розмірі 5000 гривень за продане не житлове приміщення гараж № 536, розташованому в кооперативі «Олімпійський»за адресою: місто Маріуполь вулиця Пейзажна. Гроші отримані у повному обсязі, в присутності двох свідків. Таким чином, факт продажу зазначеного не житлового приміщення та розмір отриманої відповідачем [PERSON] суми за дане нежитлове приміщення, визнаний сторонами, що підтверджується зазначеною домашньої угодою, та не підлягає доказуванню. Зокрема, на момент укладання даної домашньої угоди між сторонами, вказаний гараж належав продавцю [PERSON] на законних підставах, а саме на підставі свідоцтва про право власності, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 30 липня 1996 року за реєстраційним номером 324. За таких певних обставин, суд приходить до висновку, що сторони фактично виконали всі істотні умови укладеної угоди і ніяких претензій один до одного не мають. Таким чином, суд вважає встановленим, що між [PERSON] та [PERSON] мав місце договір купівлі-продажу нежитлової будівлі гаражу №536, розташованого в кооперативі «Олімпійський-25»за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Пейзажна, тому як продавцем [PERSON] було передано майно у власність покупцеві [PERSON], яка прийняла це майно та виплатила за нього певну грошову суму в розмірі 5000 гривень, а тому задовольняє позовні вимог [PERSON] На підставі ст.ст. 4,41,151,153,216, 161, 162 ЦК УРСР, ст. ст. 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved