Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-18 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначала, що 28.10.2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 363. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. З березня 2009 року відповідач став проживати окремо від неї та дитини, з іншою жінкою, тобто відповідач створив іншу сім'ю, у звязку з чим вона не уявляє подальших спільних сімейних відносин. Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд розірвати шлюб укладений з [PERSON], неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] залишити проживати разом з нею та залишити їй післяшлюбне прізвище [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач також в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає та просить задовольнити їх в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що зроблено запис № 363. Сторони мають сина [PERSON], [INFO], який в даний час проживає з матірю, позивачкою по справі. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами та створенням відповідачем нової сім'ї, через що вважає, що спільне життя та збереження шлюбу є недоцільним. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені. Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи і з приводу цього не надійшло заперечень відповідача, неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO] в даний час проживає з матірю, позивачкою по справі [PERSON] Вирішуючи вимогу позивачки щодо місця проживання малолітньої дитини, суд також враховує принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини бути розлученою зі своєю матір`ю, у звязку з чим суд вважає за необхідне задовольнити і позовні вимоги [PERSON] щодо місця проживання малолітнього сина разом з нею.

Outcome: approved