Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 108/5/27. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що з 14 листопада 2012 року вона стала одноосібним власником 2-х кімнатної квартири загальною площею 45,4 кв.м., розташованої в м. Дніпропетровську за адресою: вул. Набережна Перемоги, 108/5/27, придбаної за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2012 року. [PERSON] та [PERSON] входили до складу продавців зазначеної квартири за договором купівлі-продажу та до складу попередніх співвласників вказаної квартири, належної ним на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці кожному). Згідно ч. 1 п. 4 договору купівлі-продажу: Продавці зобовязані... звільнити квартиру від речей, належних власникам чи будь-яким третім особам ..., зняти з реєстраційного обліку усіх осіб, зареєстрованих в квартирі, що є предметом цього Договору, якщо такі маються.. Однак до цього часу [PERSON] та [PERSON] не виконали прийнятих на себе зобовязань за договором та залишаються зареєстрованими за адресою місця розташування зазначеної квартири. 08 квітня 2013 року позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області з метою зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку на підставі Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077, на що отримала лист Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якому їй було відмовлено та запропоновано звернутися до суду для захисту своїх прав. Факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 108/5/27, заважає [PERSON] повноцінно користуватись власною квартирою, оскільки вона не має жодного відношення до відповідачів і не зобовязана узгоджувати з ними в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження вищезазначеною квартирою. У звязку з вищевказаним [PERSON] і звернулась до суду для захисту своїх прав. Позивачка у судове засідання не зявилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, згідно письмової заяви позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розгляд справи провести без її участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Враховуючи викладене у заяві позивача про розгляд справи без її участі та неявку відповідачів і представника третьої особи, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ч. 4 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Судом встановлено, що 14 листопада 2012 року [PERSON] стала одноосібним власником 2-х кімнатної квартири загальною площею 45,4 кв.м., розташованої в м. Дніпропетровську за адресою: вул. Набережна Перемоги, 108/5/27, що підтверджується витягом про державну реєстрації прав КП ДМБТІ №36251215 від 14 листопада 2012 року (а.с. 5), придбаної за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2012 року (а.с. 3). [PERSON] та [PERSON] входили до складу продавців зазначеної квартири за договором купівлі-продажу та до складу попередніх співвласників вказаної квартири, належної ним на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці кожному, відповідно до витягу з Державного реєстру правочині, а.с. 4). Згідно ч. 1 п. 4 договору купівлі-продажу: Продавці зобовязані... звільнити квартиру від речей, належних власникам чи будь-яким третім особам ..., зняти з реєстраційного обліку усіх осіб, зареєстрованих в квартирі, що є предметом цього Договору, якщо такі маються.. Однак до цього часу [PERSON] та [PERSON] не виконали прийнятих на себе зобовязань за договором та залишаються зареєстрованими за адресою місця розташування зазначеної квартири, що підтверджується відривними корінцями до запитів до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 27 травня 2013 року (а.с. 21, 22) довідкою про склад сімї та місце реєстрації №12803 від 06 червня 2013 року (а.с. 24). Факт не проживання відповідачів адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 108/5/27, підтверджується актом про непроживання, складеним 30 травня 2013 року директором КП ЖЕП №2 Дніпропетровської міської ради (а.с. 23). 08 квітня 2013 року позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку на підставі Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (а.с. 6), на що отримала лист Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в якому їй було відмовлено та запропоновано звернутися до суду для захисту своїх прав (а.с. 7). Факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 108/5/27, заважає [PERSON] повноцінно користуватись власною квартирою, оскільки вона не має жодного відношення до відповідачів і не зобовязана узгоджувати з ними в майбутньому угоди щодо користування та розпорядження вищезазначеною квартирою. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п. 9 та п. 10 ст. 110 ЦПК України, позови до відповідача, місце проживанням невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за місцем його перебував або за останнім відомим місцем проживання відповідача чи постійного його заняття (роботи). Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України житлом члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки права членів сімї колишніх власників є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сімї також право користування цим приміщенням. Ухвалою Верховного Суду України від 06 листопада 2002 року, опублікованою у щорічнику Рішення Верховного Суду України за 2003 рік також встановлено, що після переходу права власності на жиле приміщення усі члени сімї колишнього власника цього приміщення підлягають виселенню. В даному випадку судом вбачається невиконання відповідачами умов договору купівлі-продажу, а саме: незняття з реєстрації у квартирі, що було ними ж реалізовано, позбавляє [PERSON] повноцінно володіти своїм же майном. При цьому, у відповідності до доказів, наданих суду, на теперішній час місце перебування відповідачів не відомо, у спірній квартирі вони не проживають з моменту її продажу, у звязку з чим позивач вимагає визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги обґрунтованість позовної заяви [PERSON], суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Визначаючись в питанні розподілу судових витрат, суд вважає, що на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору по 57,35 гривень з кожного, на загальну суму 114,70 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved