Jurisdiction: civil
Date: 2012-06-07 00:00:00

29 вересня 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Міжнародний аеропорт [PERSON]», (далі КП «МАМ»), про зобов'язання відповідача повернути належним чином оформлену трудову книжку, стягнення невиплаченого матеріального забезпечення у зв'язку з перебуванням на лікарняному, протягом 11-30 серпня 2011 р.у розмірі 1114 грн. 31 коп., вихідної допомоги, передбаченої колективним договором у розмірі - 9000 грн.18 коп., компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 8285,88 гри., середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку та повернення трудової книжки у розмірі 2857,20 грн. та стягнення 5000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що починаючи з 2008 року вона перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, спочатку на посаді бухгалтера, а з 2010 року на посаді заступника головного бухгалтера КП «Міжнародний аеропорт [PERSON]». Після звільнення на початку 2011 року головного бухгалтера, керівництво відповідача, почало тиснути на не неї, вимагаючи виконання роботи, що не покладена будь-якими правилами чи інструкціями, змушуючи її порушувати вимоги закону, застосовуючи до неї заходи дисциплінарного стягнення, не допускаючи її на роботу та іншим чином порушуючи її трудові права. В результаті зазначених дій відповідача, вона потрапила до лікарні та вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням. Однак відповідач не провів із нею розрахунку при звільнені; та не повернув їй трудову книжку, а також заподіяв моральну шкоду, в зв'язку із чим вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. До розгляду справи по суті [PERSON] неодноразово частково змінювала предмет позову, доповнивши його наступними позовними вимогами: про визнання наказу № 371 /К від 30.09.2011р. про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП незаконним,змінення формулювання причин звільнення за п.3ст.140 КЗпП на ч.І ст. 38 КЗпП(за власним бажанням), змінення дати звільнення з 30.09.2011 р. на 30.08.2011 р., зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки щодо зміни дати і формулювання причин звільнення, про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за серпень 2011 року. В судовому засіданні позивач та її представник збільшили розмір позовних вимог, у зв'язку з чим остаточно просили суд стягнути з відповідача: суму нарахованої, але не виплачено'- заробітної плати за серпень 2011 року у розмірі 1185,94 грн. , нєвиплаченого матеріального забезпечення у зв'язку перебуванням на лікарняному протягом з 11 де 30 серпня 2011 р. у розмірі 1318,88 грн., вихідної допомоги у розмірі - 9913,98 грн.,компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 5859,55 грн.,середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку у розмірі 29818,82 грн. та стягнених моральної шкоди у розмірі 5000 грн., в звязку з чим просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, однак позов визнав частково,не погоджуючись із заявленими вимогами,направив до суду письмові заперечення в яких зазначив,що звільнення позивача за п.3 ст.40 КЗпП України обумовлені систематичними порушеннями в сфері бухгалтерського обліку та порушення роботи з касою відповідача,що підтверджується перевірками Вознесенської ОДПІ в Миколаївській області , Миколаївським обласним відділенням Вознесенської міжрайонної виконавчої дирекції фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, КРУ в Миколаївській області.При цьому відповідач визнав вимоги про стягнення заробітної плати за серпень 2011 року у розмірі 1185,94 грн., невиплаченого матеріального забезпечення у зв'язку з перебуванням на лікарняному протягом 11-30 серпня 2011 р. у розмірі 1318,88 грн., компенсації за невикористані щорічні відпустки у розмірі 5859,55 грн., а разом - 8364,37 грн., як сума, що за депоновано на рахунку відповідача, згідно квитанції 1542-207. Вони зазначили, що невиплата зазначеної суми позивачу, викликана лише її небажанням отримати ці кошти. ( а. с.36-41). В ході судового розгляду справи, представник відповідача систематично не з'являвся на судові засідання, проте двічі на направляв письмові клопотання про зупинення провадження в справі в зв'язку із подачею відповідачем заяви про порушення кримінальної справи стосовно позивачки до Миколаївської транспортної прокуратури. Ухвалами від 05.03.2012р. 03.04.2012р. про зупинення провадження у справі було відмолено. Представник відповідача в судове засідання, яке відбулося 10 травня 2012 року втретє не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, однак направив письмове клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, у задоволенні якого ухвалою суду від 10.05.2012р.також було відмовлено. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому суд,зі згоди позивача розглянув справу заочно та виніс заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, допитавши свідка, дослідивши надані сторонами докази, вирішуючи даний спір на засадах змагальності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 366/К від 24.12.2007р.позивач була прийнята на роботу в КП «МАМ» на посаду бухгалтера з посадовим окладом 906 грн. ( а. с. 44 ) Наказом № 273/К від 20.09.2010р. позивача переведено на посаду заступника головного бухгалтера КП «МАМ». ( а. с. 46) Згідно наказів № 136/К від 31.05.2010р. ( а. с. 50) та № 280/К від 30.09.2010р. позивачці встановлена також доплата за суміщення поряд з основною роботою обов'язків касира, які вона фактично виконувала з 01.04.2010 р. (а. с. 47-48, 30 ) . 04.07.2011р. генеральним директором КП «МАМ» [PERSON] наказі № 247/К позивачу була оголошена догана з приводу недотримання нею правил внутрішнього трудового розпорядку у частині порушення правил зберігання ключів від сейфу.( а.с. 7). 11 серпня 2011 року згідно наказу №86 від 10.08.2011 р.позивач була відсторонена від роботи, в зв'язку відмовою надати пояснення та назвати підстави за яких вона має доступ до матеріальних цінностей КП «МАМ».( а. с. 52) Окрім того,працівниками відповідача був складений акт від 10.08.2011р. про відмову позивача укладати договір про матеріальну відповідальність.( а. с. 55- 56) Наказом №371/к від 30.09.2011р. відповідач звільнив [PERSON] від займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП в зв'язку із систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. ( а. с. 51). Згідно п.2 ч. 1 ст.29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений -ним орган зобов'язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором. Абзацами 2, 6, 8 п.б «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 29.12.2004 за №336 зазначено конкретний перелік посадових обов'язків визначається посадовими інструкціями керівників,професіоналів, фахівців,технічних службовців, які розробляють і затверджують на основі Довідника роботодавці,ураховуючи конкретні завдання та обов'язки,функції, права, відповідальність працівників цих груп та особливості штатного розпису підприємства,установи,організації. Посадові інструкції після їх затвердження керівником підприємства організації,установи або за дорученням його заступниками, доводяться до працівника під розписку. Посадові інструкції складаються для працівників усіх посад, що зазначені в штатному розписі. Нормами ст.135-1 КЗпП України встановлено, що письмені договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками(що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики № 146/06/186-88 від 27.05.2008р. та Постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секрітаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудпк 1977р. №447/24, посада заступника головного бухгалтера не відноситься до посад передбачених ст.135-1 КЗпП, на відміну від касира. Відповідно1 до ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством». Пунктом 3 ч.І ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків,покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення». Згідно п.2 постанови Ради Міністрів СССР від 4 грудня 1981 р. N 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" (далі Порядок), абз.3 п.1 Інструкції Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань, Міністерства фінансів СРСР, Секретаріату всесоюзної центральної ради професійних спілок «Щодо застосування постанови Ради Міністрів СССР від 4 грудня 1981 р. N 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" (далі - Інструкція), які є складовою чинного законодавства України, суміщення професій, тобто виконання працівником поряд із своєю основною роботою, за основним договором, додаткової роботи за іншою професією допускається на одному підприємств і лише за згодою працівника. А згідно абз.1 п.3 Інструкції, згода про суміщення професій оформлюється наказом (розпорядженням) адміністрації за погодження з комітетом профспілки із зазначенням посади, що суміщається, об'єму додатково виконуємих функцій та розміру доплати. З урахуванням викладеного та встановленого судом факту, що відповідач перед початком роботи не проінформував [PERSON]- під розписку, ні з правилами внутрішнього трудового розпорядку, ні про суміщення обов'язків касира, ні з посадовими інструкціями заступника головного бухгалтера та касира, а також не уклав з позивачем, як з касиром, договору про повну матеріальну відповідальність, суд приходить до висновку, що дисциплінарно стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗлП застосоване до позивача неправомірно. Окрім того, відсторонивши позивача від роботи,відповідач тим самим порушив його трудові права,передбачені ст. 46 КЗпП України,т.я вона не містить також підстави відсторонення від роботи як відмова надати пояснення та назвати підстави за яких вона має доступ матеріальних цінностей. При цьому відповідачем також був порушений порядок застосування стягнень, передбачений ст. 149 КЗпП України, а саме відповідач перед застосуванням стягнень не отримав від позивача пояснень про конкретний факт порушення трудової дисципліни, а сам наказ № 371/К від 30.09.2011р. не місить конкретного факту конретного порушення трудової дисципліни.) Зазначені обставини підтверджуються також і результатами перевірки відповідача [PERSON] державною інспекцією праці у Миколаївській області, які викладені в [PERSON] перевірки та листі від 24.10.2011р. за № П-352-01 Відповідно до листа через те, що в наслідок не вказування у наказі причини звільнення [PERSON]конкретного факту) не можливо дослідити додержання керівництвом підприємства вимог ст. 148 КЗпП України щодо строку застосування дісциплінарного стягнення, ч.2 ст. І49 КЗпП України в частині того,що за кожне порушення трудової дісципліни, може бути застосовано лише одне дісциплінарне стягнення. Інспекція вважає, що порядок застосування цього виду дісциплінарного стягнення щодо [PERSON] керівництвом відповідача був порушений. ( а. с. 34 ) . Допитана в судовому засіданні, як свідок колишній головний бухгалтер КП «МАМ» [PERSON], повністю підтвердила обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, а саме упереджене ставлення до позивача з боку керівництва КП «МАМ», безпідставне відсторонення її від роботи, намагання змусити позивача підписати договір про матеріальну відповідальність іншою датою, відсутність у неї як безпосереднього керівника позивача претензій до її роботи. Окрім того, свідок повідомила суду про те, що згідно штатного розкладу у відповідача на момент роботи [PERSON] були наявні вакансії касирів, що згідно п.4.8. «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 N 637 (далі Положення) не передбачає покладення обовязків касира на будь- яких інших працівників. При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача на копію договору про повну матеріальну відповідальність, що був наданий відповідачем до письмових заперечень, оскільки, оригіналу даного договору у відповідача не має про що він сам не заперечує. В той же час позивач не визнає ні сам договір,ні підпис на ньому,почеркознавча експертиза не проводилася,що позбавляє суд вважати цей доказ достовірним. Також суд не бере до уваги посилання відповідача на систематичні порушення трудових обов'язків [PERSON], встановлені: 1)актом перевірки Вознесенської обєднаної державної податкової інспекції в Миколаївській області №3940/23- 0121/01130650 від 10.11.2010р., оскільки в даному акті не зазначено прізвище касира з вини якого допущено переліміт каси, адже на підприємстві є ще два касири; 2)актом перевірки Миколаївського обласного відділення Вознесенської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 03.03.2011р., оскільки касир у відповідності до п. 3.8 Положення про касові операції не відповідає за нарування виплат пов'язаних з оплатою праці; 3)актом ревізії Контрольне-ревізійного управління в Миколаївській області №14-24/92 від 14.10.2011р. який взагалі виданий після звільнення позивача, а факти зазначені в ньому тричі перевірялися Миколаївською транспортною прокуратурою і виносилися тричі постанови про відмову у порушенні відносно [PERSON] кримінальної справи. ( а. с. 142 ) Згідно ч.І ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно заяви [PERSON] від 15.08.2011р., що була доставлена кур'єрською службою Пост Експрес 16.08.2011р, позивач повідомила генерального директора КП «МАМ» [PERSON] про те, що перебуває на лікарняному, а також просила звільнити її за власним бажанням з 30.08.2011р.( а. с. 13-14 ) Також судом встановлено, що період з 11.08.2011р. по 30.08.2011р. позивач перебувала на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності серія АВИ №893428 від 11.08.2011р.( а. с.17) . Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про зміну формулювання підстав та дати звільнення, позивача, оскільки роботодавець не має права утримувати працівника на роботі більш ніж 2 неділі з моменту написання ним заяви на звільнення. Тобто з 31.08.2011р. трудовий договір вважається розірваним в односторонньому порядку з ініціативи позивача на підставі закону ч.З ст.38 КЗпП України. 31.08.2011р. [PERSON] направила свого представника до відповідача з заявою ( а.с. 15-16 ), однак відповідач відмовився від нього отримати заяву, в якій позивач просила оплатити їй листок непрацездатності, видати на руки представнику позивача належно оформлену трудову книжку, а також провести з позивачкою розрахунок, перерахувавши належні їй кошти на рахунок в КБ «Приватбанк». Даний факт підтверджує також і представник позивача в запереченні. Цього ж числа представник позивача направив вказану заяву поштою (цінним листом) , який був, вручений відповідачу згідно поштового повідомлення 06.09.2011р. Згідно ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства». Згідно ч.1 ст.237 ЦК України представництвом с правовідношення, з якому одна сторона (представник) зобов'язана або має праве вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. А відповідно до ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі». Тобто Цивільним кодексом чітко передбачено наявність інституту представництва в трудових відносинах, в т.ч. при одержанні заробітної плати та інших платежів. На підставі ч.4 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника, виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу». А у відповідності до п.4.2. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України ,Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 за N 58, пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. За таких обставин, суд приходить до висновку, що після виявленого [PERSON] бажання звільнитися та отримати грошові кошти при звільненні, на банківський рахунок, а трудову книжку одержати поштою або через представника, роботодавець був зобов'язаний задовольнити вимоги працівника в такий спосіб, тобто відповідач порушив вимоги ст.116 КЗпП України. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача, щодо неповноти реквзитів банківського рахунку позивачки, оскільки Законом України «Про оплату праці» не встановлено будь-яких вимог до таких реквізитів, окрім рахунку та банку. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом КП ««Міжнародний аеропорт [PERSON]» не здійснило виплату належних [PERSON] від підприємства сум при звільненні, а саме: заробітної плати за серпень 2011 року, матеріального забезпечення у зв'язку з перебуванням на лікарняному з 11.08.2011р. по 30.08.2011р., що підтверджується листком непрацездатності, серії АВИ №893428 від 11.08.2011р.), вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічних відпусток та середній заробіток за весь час затримки у розрахунку та поверненні трудової книжки. Відповідно до п.З ч.2 ст.27, п.1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», роботодавець зобов'язаний виплачувати працівнику,- допомогу по тимчасовій непрацездатності у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) працівника. При цьому розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності працівникам, які мають страховий стаж до п'яти років, згідно ст.37 ззначеного вище закону, складає 60 відсотків середньої заробітної плати (доходу). Згідно п.п. 4, 13, 14 «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 р. N 1266 розрахунок допомоги в тимчасовій непрацездатності проводиться наступним чином: нарахована заробітна плата за останні шість календарних місяців, що передують місяцю в якому настав страховий випадок поділити на кількість відпрацьованих робочих днів у разрахунковому періоді помножити на кількість робочих днів за період непрацездатності, з 11 по 30.08.2011р.) дорівнюється сумі допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка складає 1583,29 грн.(2-943,86+3576, 54+3916,02+3895,83+3895,83:122x14x60%). При цьому із зазначеної суми, згідно п.2 ч.І ст.4, п.ч.і ст.7, ч.12 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне cоціальне страхування»,роботодавцем утримується єдиний соціальний внесок у розмірі 2 відсотки суми допомоги по тимчасовій непрацездатності:1583,29 грн. - 31,67 грн. (2,0 % єдиний соціальний внесок) = 1551,62 грн. Окрім того, роботодавець зобов'язаний сплатити за працівника із суми допомоги по тимчасовій непрацездатності за вирахуванням єдиного соціального внсеку 15% податку з доходів фізичних осіб, згідно п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України: ,1551,62 грн. - 232,74 грн. (15% податок з доходів фізичних осіб) = 1318,88 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь допомоги по тимчасовій втраті працездатності за серпень 2011 року у розмірі 1318,88 грн. підлягає задоволенню у повному оосязі. Згідно наданого відповідачем розрахунку позивачем залишилися не використаними 59,07 днів щорічних відпусток. Відповідно до ч.І ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати, в тому числі компенсації за невикористані відпустки, провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 7 Порядку визначено, що нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.Отже, компенсація за невикористану щорічну відпустку має становити:42977,70грн.сумарної плати,нарахованої за період з вересня 2010р. по серпень 2011р.х 59,0:355=7151,01 грн. При цьому із зазначеної суми згідно п.2ч1 ст. 4, п.ч.1 ст.7,ч.1 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», роботодавцем утримується єдиний соціальний внесок у розмірі 3, 6 відсотки від суми компенсації за невикористані щорічнівідпустки: 7151,01 грн. - 257,43 грн. (3,6 % єдиний соціальний внесок)= 6893,58 грн. Окрім того, роботодавець зобов'язаний сплатити за працівника із,суми компенсації за невикористані щорічні відпустки за вирахуванням єдиного cоціального внеску 15% податку з доходів фізичних осіб, згідно п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України: 6893,58 грн. -1034,03 грн. (15% податок з доходів фізичних осіб) = 5859,55 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, вимога позивача про стягнення на його користь компенсації за : невикористані щорічні відпустки у розмірі 5859,55 грн. підлягає; задоволенню у повному обсязі. З урахуванням наданих суду відповідачем розрахунку і компенсацій за невикористану щорічну відпуску та квитанції про депоновану заробітну плату за серпень 2011 року, видно що заробітна плата позивача за серпень 2011 року з відрахованими? податками та зборами складає:8364,37 (сума депонованої;заробітної плати) -1318,88 грн. (сума допомоги по тимчасовій втраті працездатності) -5859, 55 (сума компенсації за невикористані щорічні відпустки) = 1185,94 грн., з чим позивач також погоджується. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору в т.ч. внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним ї договором, але не менше тримісячного середнього заробітку». З огляду на той факт, що судом встановлено порушення трудових , прав працівника під час роботи у відповідача, суд вважає, що позивач має право на вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідно до абз.3 п.2, п.8 Порядку N 100, розрахунок вихідної допомоги проводиться наступним чином:число робочих днів , підприємства за останні 2 календарних місяців роботи,що передують звільненню (липень-серпень 2011р.)43дня:2 = 21,5дн.,3895,83+3879,84:43x21,5,хЗ=11663,50грн. При цьому із зазначеної суми згідно п.4 «Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які. не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затвердженого Постановою КМУ №1170 від 22.12.2010р. не утримується єдиний соціальний внесок. Однак, роботодавець зобов'язаний сплатити за працівника із суми вихідної допомоги 15% податку з доходів фізичних осіб, згідно п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України:11663,50 грн.-1749,52 грн.(15% податок з доходів фізичних осіб) = 9913,98 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі 9913,98 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 117 КЗпП визначено: В разі невиплати з ними власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений5 ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору». Отже ,суд вважає,що КП»Міжнародний аеропорт [PERSON]» має виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки у розрахунку та поверненні трудової книжки,тобто за період з 30.08.2011 р. по 08.06.2012р. Відповідно до абз.3 п.2,п.8 Порядку №100,розрахунок відшкодування за час затримки проводиться наступним чином:заробітна плата за останні два місяці,що передують звільненню (липень-серпень 2011р.)розділити на число робочих днів (годин) , які мають бути оплачені за середнім заробітком та помножити на число робочих днів,які мають бути оплачені за середнім заробітком і складає 3895,83+3879,84грн.:43 х194-35380,93грн. При цьому із зазначеної суми згідно п.5 «Переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на якіне нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»,затвердженого Постановою КМУ №1170 від. її.12.2010р. не утримується єдиний соціальний внесок. Однак, роботодавець зобов'язаний сплатити за працівника із суми середнього заробітку за час затримки 15% податку з доходів « фізичних осіб, згідно п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України: 35080,93 грн. -5262,14 грн.(15% податок з доходів фізичних осіб)= 29 818,82 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги у розмірі 29818,82 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели де моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, ЩО діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, як= підлягає стягненню в сумі 1000 грн., а тому вимоги позивача ь цій частині суд задовольняє частково. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 490,97 грн.

Outcome: partial