Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-12 00:00:00

В липні 2010 року [PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом, в якому, посилаючись на порушення відповідачем його права на отримання заробітної плати в установлені Законом строки, просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 2400 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8326 грн.26 коп. та понесені ним, як головою товариства, особисті витрати в звязку з оплатою заборгованості товариства за спожиту електричну енергію в сумі 704 грн.30 коп. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог з підстав, викладених у позові. Відповідач позовні вимоги [PERSON] визнав в частині вимоги стягнути понесені позивачем витрати по оплаті послуг за спожиту електричну енергію. В іншій частині позов не визнав, звернувшись до суду із зустрічною позовною заявою (а.с.118-121), в якій просить постановити рішення про визнання недійсними ряду колегіальних рішень [PERSON] про обрання [PERSON] на посаду голови товариства, визнати незаконним зайняття [PERSON] посади голови товариства протягом періоду з 17 лютого 2007 року до 13 лютого 2010 року та стягнути з [PERSON] на користь товариства всю суму отриманої ним протягом згаданого періоду заробітної плати в сумі 33\~827 грн. В судовому засіданні кожна із сторін наполягала на задоволенні власних вимог з підстав, наведених у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані ними на обгрунтування заявлених вимог та заперечень докази, встановив наступне: 17 лютого 2007 року конференцією представників товариства Мічуринець[PERSON] відповідно до положень п.6.6, 6.14 [PERSON] (а.с. 241, 242) був обраний головою товариства терміном на 2 роки (а.с.20-22). Два роки потому, рішенням конференції товариства від 21 лютого 2009 року (а.с. 30-33) [PERSON] був обраний головою [PERSON] на повторний строк. Відповідно до прийнятих конференціями [PERSON] рішень, між [PERSON] та [PERSON], щороку, впродовж терміну його перебування на посаді Голови [PERSON] укладались так звані Трудові угоди, за умовами яких [PERSON] прийняв на себе обовязок по виконанню робіт голови [PERSON] із оплатою праці в розмірі 800 грн. на місяць (а.с. 6,16-19), яка здійснювалась [PERSON] шляхом складання відповідних платіжних відомостей на видачу заробітної плати, що підтверджується в матеріалах справи їх відповідними копіями (а.с. 41-56). 13 лютого 2010 року Конференцією товариства були проведені дострокові перевибори Голови товариства, на якій було обрану нового Голову товариства. Вищенаведені обставини сторонами у справі не заперечувались. Посилаючись на ту обставину, що [PERSON] протягом періоду з 17 лютого 2007 року до 13 лютого 2010 року незаконно обіймав посаду Голови [PERSON] через порушення, які були допущені Колегіальним органом при прийнятті оспорюваного на разі рішення, а саме за відсутності уповноважених представників, як того вимагає п.6.5. Уставу, представник відповідача послалась на ту обставину, що укладені із [PERSON] угоди є незаконними і за своєю правовою суттю не є трудовими, мають цивільно правовий характер, і є нічим іншим, як договорами підряду, роботи за умовами якого не підлягають оплаті в звязку з порушенням [PERSON] договірних зобовязань належним чином виконувати взяті за договором обовязки. Вирішуючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд наголошує про наступне: Розмежовуючи цивільно-правовий договір від трудового за критерієм їх предмету, суд вважає, що насамперед вони мають різнитися за формально-юридичною ознакою. При укладенні цивільно-правої угоди підрядник виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує її виконання, не підлягає внутрішньому трудовому розпорядку, не має право на одержання допомоги з соціального страхування. Цивільно - правовий договір укладається заради досягнення результатів праці, трудовий - регулює сам процес праці. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку, що укладені між сторонами трудові угоди, як підстава виконуваної [PERSON] роботи, є трудовими угодами за своїми юридичними ознаками. Згаданого висновку суд дійшов з огляду на сукупність усіх наданих доказів, які підтверджуюють: підпорядкованість [PERSON] колегіальним органам товариства та його підзвітність, підпорядкування внутрішньому трудовому розпорядку, про що свідчить наявність табелів обліку його робочого часу (а.с. 97-99) та відрахування відповідних страхових внесків до УПФУ (а.с. 259-260), що притаманне лише трудовим угодам. Отже, спірні правовідносини стосовно виниклої заборгованості по оплаті праці регулюються нормами КЗпП України. Факт порушення законодавства про оплату праці знайшов своє підтвердження в суді. Строк розрахунку при звільненні встановлений ст.116 КЗпП України, відповідно до якого при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За відсутності спору між сторонами що суми заборгованості, яка за період з листопада 2009 року до січня 2010 року становить 2400 грн. /800 грн. х 3 = 2400 грн./ вимога [PERSON] в цій частині є обґрунтованою повністю і підлягає до задоволення. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених ним вимог про стягнення заборгованості за період затримки розрахунку при звільненні, суд наголошує про наступне: Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передумовою для застосування положень сти.117 КЗпП України є вина підприємства. Разом з тим, [PERSON] не заперечив тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі виникла під час його перебування на посаді Голови товариства, і не нараховувалась через відсутність коштів у [PERSON], що підтверджене в матеріалах справи відповідною письмовою довідкою бухгалтера [PERSON] та даними УПФУ, стосовно того, що протягом листопада 2009 року січня 210 року відповідні внески [PERSON] не здійснювались в звязку із тим, що діяльність [PERSON] носить сезонний характер (а.с. 253,259-260). Отже, за відсутності вини [PERSON] в утворенні заборгованості по заробітній платі, що не заперечувалось в суді також самим [PERSON] підстави для застосування положень ст..117 КЗпП України до спірних правовідносин відсутні. Вирішуючи питання щодо обгрунтованості заявлених [PERSON] зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного: Вимога [PERSON] щодо визнання власних рішень недійсними взагалі позбавлена правового сенсу через відсутність підстави спору. Предявлена до самого себе вимога не є такою, що містить спір і потребує судового вирішення, оскільки питання законності власних рішень може бути вирішене [PERSON] відповідно до положень [PERSON] на загальних підставах. З огляду на вищенаведене, суд,

Outcome: partial