Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-13 00:00:00

Позивачка, [PERSON], звернулась до суду із позовом до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Вітряні Гори» про визнання права користування жилим приміщенням у однокімнатній квартирі [ADDRESS], жилою площею 14,9 кв. м, загальною - 28,7 кв. м. Обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 01.02.1977 р. по теперішній час, протягом 34 років безперервно мешкає в спірній квартирі, з дня вселення - спочатку разом з тіткою та дядьком, [PERSON], до моменту їх смерті [INFO] та [INFO], доглядала за ними, разом вели спільне домашнє господарство, сплачувала комунальні платежі. У [INFO] народилась донька, яка є інвалідом III групи з дитинства через відсутність слуху, навчалась з 1982 р. по 1995 р. в школі - інтернаті для глухих дітей по вул. Світлицького 31/7, неподалік від будинку [ADDRESS]. З 1985 р. по 2007 р. вона працювала у Дитячій музичній школі № 31, що у Подільському районі міста. Наведене підтверджує ті обставини, що на законних підставах вселилась в спірну квартиру, після смерті родичів (тітки і дядька) отримала права і обов'язки, як наймач жилого приміщення, протягом тривалого часу безперервно постійно мешкає, всі ці роки добросовісно і відкрито користується нею, утримує та робить поточні ремонти, оплачує житлово-комунальні послуги. Позивачка просила позов задовольнити. Відповідач, Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, позовні вимоги не визнала, у письмових запереченнях навела наступні підстави. Зокрема, що позивачка, стверджуючи про проживання з 01.02.1977 р. в спірній квартирі, не наведить підстав вселення. Як убачається з довідки ф.-3, вона зареєстрована та проживає в приватизованій квартирі [ADDRESS], чим спростовуються доводи щодо фактичного місця проживання. Спірна квартира за ордером на житлове приміщення надавалась в користування [PERSON] та [PERSON], позивачка доказово не підтверила ті обставини, що є племінницею цих осіб, на яких підставав вселилась, чи мала їхню згоду на вселення, чи проживала з ними і чи вела спільне домашнє господарство і здійснювала догляд за ними тощо. Договір найму з нею не міг бути укладений, що не вказує на проживання в спірній квартирі, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг не можуть братись до уваги як доказ проживання, оскільки ім'я мешканця вписане від руки. Особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, у порядку ст. 116 ЖК України виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Позивачка пропустила передбачений законом загальний строк позовної давності у три роки, ураховуючи, що попередні мешканці спірної квартири померли понад 30 років тому, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. З наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у заяві, просить задовольнити, додатково пояснила, що чоловік був прописаний у гуртожитку за місцем роботи, вона прописки не мала, на квартирному обліку не перебувала, у спірну квартиру нікого не прописували, дочка обліковувалась в спеціальній школі-інтернаті для дітей інвалідів. Вперше прописалась в Києві в однокімнатній квартирі, яку отримав чоловік у 1987 р.. Цю квартиру приватизували на трьох осіб, у ній проживає дочка з сім»єю, онук теж є інвалідом з дитинства. Чоловік перебуває в місцях позбавлення волі, відбуває покарання за вироком суду. Представник відповідача, Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, за довіреністю, [PERSON], позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити. Опитана свідок, [PERSON], показала, що тривалий час працювали разом у музичній школі, позивачка проживала з родиною в квартирі по [ADDRESS], що залишилась їм після смерті родичів чоловіка. Свідок, [PERSON], показала, що раніше проживала у цьому ж будинку з моменту заселення. Сусіди на той час були дружніми, і кожен все про всіх знав. У 1977 р. до похилого віку подружжя [PERSON] вселилась позивачка разом з чоловіком, який приходився їм племінником. Вони були старими, хворіли, власних дітей не мали, і потребували допомоги, говорили, що залишать сім»ї племінника квартиру. Молода родина стала постійно проживала з [PERSON], харчувались разом, вели господарство, у той час у них народилась донька. Поховали спочатку тітку, потім дядька, і залишились в квартирі та проживають до цього часу. Суд, заслухавши пояснення позивачки і представника відповідача, показання свідків, [PERSON] і [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. У відповідності зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Суд установив, що спірна квартира [ADDRESS], загальною площею 28,7 кв. м, що складається з однієї кімнати, жилою площею 14,9 кв. м, перебувала в користуванні на підставі ордеру рідної тітки чоловіка позивачки, [PERSON] (дошлюбне прізвище - «[PERSON]», та її чоловіка, [PERSON] ( а. с. 63). Відтак, подружжя, [PERSON], які вселилися на правах інших осіб, з усної згоди наймача і його дружини, і стали членами їхньої сім»ї, були пов»язані спільним побутом, після смерті колишніх мешканців залишились проживати у спірній квартирі, позивачка проживають по теперішній час, і набула право користування спірною квартирою з моменту вселення, що підтвердили під присягою і свідки, [PERSON] та [PERSON], у взаємосв»язку та узгодженням із встановленими судом наступними обставинами. Станом на 01.02.1977 р., тобто на дату, з якою позивачка пов»язує вселення в спірну квартиру, подружжя [PERSON] були похилого віку людьми, власних дітей не мали, за віком і станом здоров»я потребували сторонньої допомоги, тому зрозуміла їхня усна згода на вселення єдиного родича (племінника) з майбутньою дружиною, які приїхали до Києва з іншої місцевості ( а. с. 63). 01.02.1977 р. позивачка з майбутнім чоловіком, [PERSON], вселились в спірну квартиру за усною згодою родичів (тітки і дядька), кожен з них у Києві власного житла не мали, стали проживати з ними однією сім»єю, пов»язаною спільним побутом, [INFO] в них народилася донька, [PERSON], офіційно між собою шлюб зареєстрували 13.09.1979 р., після народження спільної дитини ( а. с. 15, 16). Та обставина, що чоловік позивачки є рідним племінником колишньої мешканки спірної квартири, [PERSON] (дошлюбне прізвище - «[PERSON]»), підтверджується копіями свідоцтв про його народження та народження його матері, копією посвідки про шлюб тітки з [PERSON] (а. с. 46, 47, 63, 64). [INFO] тітка чоловіка, [PERSON], померла від гострого порушення мозкового кровообігу, у віці 68 років, [INFO] - її чоловік, [PERSON], від отруєння карбетуратами, у віці 72 роки, подружжя [PERSON] їх поховали, і залишились проживати у квартирі родичів ( а. с. 5, 6). Чоловік позивачки, [PERSON], тимчасово відсутній за місце проживання, оскільки 03.08.2011 р. вироком Попільнянського районного суду Житомирської області засуджений до 2 років позбавлення волі, і відбуває покарання в місцях позбавлення волі ( а. с. 94). Позивачка, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], починаючи з 18.07.1977 р. обслуговувалась, отримувала медичну допомогу, спостерігалася з приводу вагітності в поліклініці району за місцем мешкання, що підтверджується амбулаторною картою ( а. с. 116). Відповідно до індивідуальної карти дитини, [PERSON], народилася [INFO] ( домашня адреса: [ADDRESS]), є інвалідом з дитинства, спостерігалась та лікувалась з приводу вад слуху та інших захворювань в дитячих закладах охорони здоров»я за місцем проживання, навчалася в спеціальній загально - освітній школі №6 для глухих дітей Подільського району, розташованій по вул. Світлицького, 31/7 в м. Києві ( а. с. 19, 21, 114, 115, 117-127). Відповідно до довідки №50 від 15.11.2011 р. позивачка, [PERSON], працювала в Київській дитячій музичній школі №31, розташованій по вул. Сирецькій, 13 в м. Києві, сторожем з 16.06.1982 р.(наказ №65 від 16.06.1982 р.) по 10.09.2007 р. (наказ №74 від 06.09.2007 р.) ( а. с. 20). Як убачається з рахунків на сплату комунальних послуг, розрахункових книжок по оплаті за квартиру, комунальні та інші послуги і електроенергію, абонентських книжок, посвідчень на користування радіоточкою, квитанцій тощо, починаючи з 1978 р. виписаних на ім»я [PERSON], житлово-комунальні послуги нараховувались з розрахунку на три особи, оплачувалися родиною [PERSON] ( а. с. 48-54, 98-104). Обслуговуючі будинок організації ( ЖЕК -704 КП «Поділ-Житло», УЖГ Подільського району КП «Вітряні гори» та інші протягом всього періоду проживання родини укладали з [PERSON] договори про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, проведення розрахунків за водопостачання та водовідведення за показниками квартирних приладів, виконання робіт по технічному обслуговуванню кабельної системи колективного прийому телебачення тощо( а. с. 55-62, 109-113). На ім»я чоловіка позивачки за адресою: [ADDRESS] надходила поштова кореспонденція ( а. с. 129). 19.12.1979 р. чоловік позивачки, [PERSON], звертався до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], який був прийнятий як зустрічний у справі за позовом РЖУ Подільського району м. Києва до нього та позивачки про виселення ( а. с.105-107) . Рішенням Подільського районного народного суду від 28.02.1980 р. подружжя [PERSON] виселені із спірної квартири, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено, але було оскаржено у вищі судові інстанції, документів і даних про результати розгляду по архіву не збереглося, не володіють цією інформацією і позивачка та представник відповідача, як свідчать обставини справи, остаточне рішення не приймалося. Так, за архівними даними, 27.11.2002 р. до провадження Подільського районного суду м. Києва повторно надходила позовна заява Комунального підприємства по утриманню житлового господарства (правонаступника РЖУ Подільського району м. Києва) до родини [PERSON] про виселення, яка ухвалою від 07.08.2003 р. залишена без розгляду в зв»язку з повторною неявкою представника позивача ( а. с. 108, 131). Відповідно до довідки ф. 3 від 25.11.2011 р. позивачка, [PERSON], з 1987 р. зареєстрована у однокімнатній квартирі [ADDRESS], житловою площею 13,60 кв. м, загальною - 26,10 кв.м, поряд з чоловіком, [PERSON], донькою, [PERSON] (інвалідом 3 групи з дитинства), та онуком, [PERSON], [INFO], який теж є інвалідом з дитинства ( а. с. 7, 18, 19). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.03.1994 р. Державною комунальною будівельно-монтажною фірмою «Дарниця», квартира [ADDRESS], загальною площею 13,17 кв. м, належить на праві власності у порядку приватизації [PERSON] та членам його сім»ї: [PERSON], [PERSON], в розмірах житлової площі, що менше норми забезпеченості (7,5 кв.м) та приватизації на одну особу ( а. с. 86, 87). Позивачка пояснила, що до надання чоловікові, прописаному за гуртожитком (ліжко-місце), за місцем роботи у 1987 р. квартири [ADDRESS], загальною площею 13,17 кв. м, прописки не мала, на квартирному обліку ніколи не перебувала, дочка обліковувалась в спеціальній школі-інтернаті для дітей-інвалідів до 1994 р., родина не могла приписатись в спірній квартирі, на яку набула право користування, вселившись до подружжя [PERSON], за існуючими на той час правилами. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 р. № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (зі змінами від 10.03.1989 р. N 2, від 25.05.1998 р. N 15), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. З урахуванням дійсних обставин справи, суд дійшов до висновку, що отримання чоловіком позивачки, [PERSON], квартири [ADDRESS], жилою площею 13,17 кв. м, у 1987 р., і приватизація цієї квартири родиною за меншими розмірами ніж мінімальна норма забезпеченості житлової площі на одну особу ( 7,5 кв. м), в яку позивачка не вселялась, лише зареєструвалась, жодним чином не впливає на набуття нею права користування спірною квартирою, в яку вселилась в 1977 р. за згодою наймача та члена його сім»ї, що вони висловлювали таку згоду безспірно встановлено за обставинами справи, постійно проживала і вела з ними спільне господарство, доглядала за ними до дня смерті, брала участь в похованні, будь-яких ознак наявності угоди між нею та колишніми мешканцями щодо певного порядку користування жилим приміщенням за матеріалами справи не убачається. З цих міркувань суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову в частині того, що позивачка, звернувшись до суду за спливом понад 30 років після смерті попередніх мешканців спірної квартири, пропустила передбачений законом загальний строк позовної давності у три роки, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки вона набула право користування, вселившись за життя попередніх мешканців, за їхньої згоди, постійно проживала з ними до дня смерті, і ніколи не полишала помешкання. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази мають бути у відповідності з вимогами ст. ст. 58,59 ЦПК України належними і допустимими. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дійшов висновку, що позивачка підтвердила позовні вимоги належними і допустимими доказами, натомість відповідач, заперечуючи проти позову, зустрічних позовних вимог не заявив, доказово не підтвердив обґрунтування своїх заперечень. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання за нею права користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] доведені і підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 64, 65 ЖК України,

Outcome: approved