Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відмови в прийнятті на роботі неправомірною та укладання трудового договору, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 01.09.1994 року, згідно розпорядження № 11 від 01.09.1994 року, вона була прийнята на посаду керівника гуртка клубу «Повір у себе» 14.06.2011 року, Марганецька міська рада прийняла рішення про зміну підпорядкування відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру - комплексу позашкільної роботи управління освіти виконавчого комітету Маргнанецької міської ради, згідно якого вирішила змінити підпорядкування відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру - комплексу позашкільної роботи управління освіти виконавчого комітету Маргнанецької міської ради через передачу його до відділу у справах сімї та молоді Марганецького міськвиконкому шляхом створення Центру творчості дітей та молоді за місцем проживання. Перед прийняттям рішення всіх педагогічних робітників та обслуговуючий персонал, начальник управління освіти Куліш пояснила, що від цього переходу нічого не зміниться, що вони будуть працювати як працювали, тільки будуть підпорядковуватися відділу у справах сімї та молоді. Також пояснила, що треба написати заяву про переведення до відділу у справах сімї та молоді, що вона і зробила, де написала: «даю згоду на переведення мене до відділу у справах сімї та молоді виконавчого комітету Марганецької міської ради». При цьому ніхто не просив нікого звільняти, тим більше, що саме підприємство та власник не змінився, тому що власником як був Марганецький міськвиконком, так він і залишився. 04.01.2011 року, вона написала заяву на відпустку, згідно графіку з 15.07.2911 року і їй директор ЦПК [PERSON] підписала її і дала згоду, цю заяву вона здала у відділ кадрів. Після цього працювала і далі на своєму місці до 15.07.2011 року, ( довідка від директору Центру СПРД додається ), після чого пішла у відпустку, коли вийшла з відпустки, то на дверях клубу побачила замок, коли пішла до керівника [PERSON] то вона відмовилась з нею розмовляти, тоді вона звернулася до міського голови [PERSON], з проханням розяснити, чому її не пускають на місце роботи і не платять заробітної плати, відпускних та оздоровчих. 15 09.2011 року, за № Д -1020\\73, за підписом заступника міського голови [PERSON], вона отримала відповідь на її запит, де було вказано, що вона звільнена з відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру комплексу позашкільної роботи управління освіти наказом № 69 від 30.06.2011 року, у звязку з переведенням до відділу у справах сімї та молоді виконавчого комітету Марганецької міської ради , про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Для підготовки наказу про прийняття на роботу в іншу структуру їй треба було до 30.06.2011 року , написати заяву, оскільки вона не написала такої заяви, то її не внесли у наказ на заробітну плату та відпустку. Таким чином вона порушила вимоги керівника [PERSON], а вона у свою чергу не проконтролювала і не довела до завершення справу про оформлення працівників клубів. При цьому ніде навіть не сказано, що вона порушила закон, а тільки вимогу керівника, яка незаконна. Їй ніхто не говорив, щоб вона писала таку заяву, коли вона взнала, після листа [PERSON], що треба було написати заяву, вона її одразу написала, але [PERSON] відмовилася приймати заяву, пояснивши, що заднім числом вона приймати її не буде, з самим наказом про звільнення вона не була ознайомлена, вона переводиться не на інше підприємство, а у тому ж підприємстві, тільки у другий відділ. Просить суд поновити їй строк звернення до суду, визнати відмову Виконавчого комітету Марганецької міської ради в прийнятті на роботу [PERSON] незаконною, зобовязати відділ у справах сімї та молоді Виконавчого комітету Марганецької міської ради прийняти її на роботу на посаду керівника гуртка і укласти з нею трудовий договір з 01.07.2011 року. стягнути з відділу у справах сімї та молоді Виконавчого комітету Марганецької міської ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, компенсацію за невідбуту відпустку в сумі 1135,26 гривень та допомогу на оздоровлення в сумі 1156 гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили суд задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала та суду пояснили, що підстав для укладання з [PERSON] немає, оскільки вона вчасно не написала заяву про прийняття її на роботу. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: 01.09.1994 року, згідно розпорядження № 11 від 01.09.1994 року, позивачка була прийнята на посаду керівника гуртка клубу «Повір у себе» 14.06.2011 року, Марганецька міська рада прийняла рішення про зміну підпорядкування відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру - комплексу позашкільної роботи управління освіти виконавчого комітету Маргнанецької міської ради, згідно якого вирішила змінити підпорядкування відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру - комплексу позашкільної роботи управління освіти виконавчого комітету Маргнанецької міської ради через передачу його до відділу у справах сімї та молоді Марганецького міськвиконкому шляхом створення Центру творчості дітей та молоді за місцем проживання. Від працівників написані заяви про переведення до відділу у справах сімї та молоді, зпява написана і позивачкою, де зазначено: «даю згоду на переведення мене до відділу у справах сімї та молоді виконавчого комітету Марганецької міської ради». 04.01.2011 року, позивачка написала заяву на відпустку, згідно графіку з 15.07.2911 року і їй директор ЦПК [PERSON] підписала її і дала згоду, цю заяву вона здала у відділ кадрів. Після цього працювала і далі на своєму місці до 15.07.2011 року, що підтверджується довідкою № 263 від 09.12.2011 року (а.с.17), даною довідкою спростовуються доповідні та акти про відсутність [PERSON] на своєму робочому місці. Після чого [PERSON] пішла у відпустку, після відпустки керівник [PERSON] відмовилась з нею розмовляти, тоді позивачка звернулася до міського голови [PERSON], з проханням розяснити, чому її не пускають на місце роботи і не платять заробітної плати, відпускних та оздоровчих. 15 09.2011 року, за № Д -1020\\73, за підписом заступника міського голови [PERSON], вона отримала відповідь на її запит, де було вказано, що вона звільнена з відділу по роботі клубів за місцем проживання Центру комплексу позашкільної роботи управління освіти наказом № 69 від 30.06.2011 року, у звязку з переведенням до відділу у справах сімї та молоді виконавчого комітету Марганецької міської ради, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Для підготовки наказу про прийняття на роботу в іншу структуру їй треба було до 30.06.2011 року, написати заяву, оскільки вона не написала такої заяви, то її не внесли у наказ на заробітну плату та відпустку. Таким чином вона порушила вимоги керівника [PERSON], а вона у свою чергу не проконтролювала і не довела до завершення справу про оформлення працівників клубів. Позивачкою було написано заяву про переведення, доказів того, що позивачку було повідомлено про необхідність написання додаткової заяви не має, до доповідних наданих у судовому засіданні та показань свідків про те, що працівниками була повідомлена [PERSON] про необхідність написання заяви однак вона відповіла їм у грубій формі суд відноситься критично, оскільки свідками, зокрема і [PERSON] в судовому засіданні вказано що вони не писали заяв про переведення 13.06.2011 року, що спростовується матеріалами справи, а саме заявою [PERSON] від 13.06.2011 року (а.с.83), Свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] зверталася до [PERSON] з приводу переведення, однак їй було незаконно відмовлено, після чого вона зверталася до міського голови. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч.1 ст.32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Ч.5 ст.24 КЗпП України зазначає про те, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно ч .4 ст. 24 КЗпП трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Приймаючи до уваги наведене, та те, що позивачка була допущена до роботи з 01.07.2011 року по 15.07.2011 року (а.с.17), трудова книжка з іншою документацією була передана разом з документацією інших працівників про що свідчить акт про передачу трудових книжок та іншої ділової документації працівників відділу по роботі за місцем проживання ЦКПР до відділу у справах сімї та молоді Виконавчого комітету Марганецької міської ради (а.с.85), не взяття до уваги наявність наказу №69 від 30.06.2011 року, суд вбачає формальний підхід відділу у справах сімї та молоді Виконавчого комітету Марганецької міської ради до переведення [PERSON]. Згідно ст.. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскіль вперше, про те, що позивачку не прийняли на роботу вона дізналася лише 15.09.2011 року з листа №д 0-1020 \\75 від 15.09.2011 року, і це не давало їй можливості раніше звернутися до суду, суд вважає дану причину поважною та поновлює строк позивачці для звернення до суд. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки наданої відповідачем середньомісячний заробіток позивачки складає 739 гривень 40 копійок. В зв'язку з незаконним звільненням на користь позивача суд вважає необхідним стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2011 року по 24 січня 2013 року за 16 робочих днів (16*33,61 грн.=537,76 грн.), за 18 місяців (18*739,40=13309,20 грн.), всього 537,76 +13309,20 =13 846,96 грн. Також суд вважає за необхідне стягнути компенсацію за невикористану відпустку та матеріальну допомогу. Ч.4 ст.235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст..367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць та поновлення на роботі. Відповідно ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.1167 Цивільного Кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивача в звязку з відмовою укласти трудовий договір є встановленою, оскільки вищевказані обставини свідчать про отримання [PERSON] моральних страждань та переживань (хвилювань), оскільки ці обставини привели до порушення нормальних життєвих звязків, вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого подальшого життя необхідність здобувати кошти для утримання своєї сімї та на своє утримання. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує, характер та обєм її фізичних, душевних, психічних страждань у звязку з тривалістю вимушеного прогулу, втрату можливості її стабільного забезпечення родини, що призвело до значних змін її життєвих звязків, що потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд враховує, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 25.05.2001 року №5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням вказаних позивачкою та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу та, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути на її користь 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судові витрати, згідно ст.. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial