Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-17 00:00:00

У березні 2007 р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частку спільного майна подружжя - новозбудованого кафе-закусочної на 12 місць по вул. Воровського, 4-а в м. Новограді-Волинському та на ? частину земельної ділянки за вказаною адресою для його обслуговування, загальною площею 0,0221 га, посилаючись на те, що це майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Вподальшому неодноразово уточняла позовні вимоги, остаточно просить визнати новозбудоване кафе-закусочну на 12 місць, площею 88,90 кв.м. по вул. Воровського, 4-а в м. Новограді-Волинському обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та в порядку його поділу визнати за нею право власності на ? частку зазначеного обєкту, а також на ? частину земельної ділянки за вказаною адресою для його обслуговування загальною площею 0,0221 га, з припиненням права приватної власності [PERSON] на ? частину цього майна. В обґрунтування позову зазначає, що, перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, вони на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської [PERSON] від 12 лютого 2003 р. за рахунок спільних грошових та трудових затрат сімї збудували нове приміщення кафе-закусочної на 12 місць, загальною площею 88,90 кв.м. по вул. Воровського, 4-а, прийняте за рішенням виконавчого комітету від 14.04.2004 р. в експлуатацію, з видачею на імя відповідача свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю від 23.12.2004 p., яке розташоване на земельній ділянці, площею 0,0221 га, належній [PERSON]Г на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. Справа розглядалась судами неодноразово, рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 9 липня 2007 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2007 р. позов [PERSON] задоволено. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2009 р. прийняті по справі рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справа направлена для розгляду іншим суддею з тих підстав, що судом не досліджені докази на підтвердження вкладення спільних трудових та грошових затрат подружжя у збільшення вартості належного [PERSON] нерухомого майна по вул. Воровського, 4-а в м. Новоград-Волинському; а також, що спірне майно є майном [PERSON], як фізичної особи-підприємця, а відтак не є обєктом спільної сумісної власності. Представник відповідача [PERSON] позов не визнавав, посилаючись на те, що усе спільне майно подружжя було розділено сторонами в добровільному порядку, що підтверджується взаємними договорами дарування за 1998 p., розпискою [PERSON] від 10.05.2003 р. про відмову від претензій на обєкти нерухомості по вул. Воровського, 4-а на користь [PERSON], фактом поділу 22.02.2005 р. предметів домашнього вжитку; вважає, що будівництво спірного кафе та організація його діяльності здійснено [PERSON], за власні кошти, як субєктом підприємницької діяльності та що майно фізичної особи підприємця не є обєктом спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] помер 27.12.2010 р., залучені у справу його правонаступники-спадкоємці за заповітом [PERSON] і [PERSON] та їх представники позову не визнали, посилаючись на те, що свідоцтва про права на спадщину нотаріус їм не видав, оскільки на спірне майно накладено судом арешт, а, тому вони не є власниками спірного майна і не можуть бути відповідачами у справі, а, крім того, спірне майно не є обєктом спільної сумісної власності, за життя сторони розділили майно між собою, позовних вимог до правонаступників позивачем не заявлено. Вважають, що позивач змінила предмет і підставу позову під час здіснення розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.12.1989 р. (а.с. 11 т. 1), 06.12.2006 р. шлюб між ними розірвано за рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області (а.с. 13 т. 1), з якого вбачається, що подружні відносини сторони припинили близько одного року до звернення [PERSON] з позовом до суду про розірвання шлюбу, тобто в грудні 2005 р. Згідно повідомлення КП Новоград-Волинське МБТІ від 15.10.2007 р. (а.с. 124 т. 1) відповідачу на праві власності належало 29/100 частин житлового будинку по вул. Воровського, 4 в м. Новоград-Волинському на підставі договорів дарування від 03.11.1997 p., від 04.11.1998 р. та договору міни від 27.10.1998 р. Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської [PERSON] від 12 лютого 2003 р. № 51 (а.с.7 т.1) [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на перепланування належної йому частини житлового будинку в нежитлову будівлю по вул. Воровського, 4-а. За рішенням виконавчого комітету від 14.04.2004 р. № 165 новозбудоване приміщення - кафе-закусочна на 12 місць, загальною площею 88,90 кв.м. прийнято в експлуатацію за адресою вул. Воровського, 4-а, з покладенням на [PERSON] обовязку знесення старої частини будинку (а.с. 8 т. 1) та згідно цього рішення видано свідоцтво про право власності на цю нежитлову будівлю від 23.12.2004 р., зареєстроване в Новоград-Волинському МБТІ (а.с. 9,10 т. 1 ) Рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 15.01.2004 р. [PERSON] надано дозвіл на зміну цільового призначення переданої раніше у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по вул. Воровського, 4, площею 0,0468 га, в частині 0,0221 га для обслуговування кафе-закусочної по вул. Воровського, 4-а та відповідно до цього за рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 27 травня 2004 р. внесено зміни до Державного акту [PERSON] про право приватної власності на земельну ділянку (а.с. 61, 62, 65, 66 т.1). Крім того, додатково рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 27.07.2005 р. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на будівництво ще й житлово-торгівельного блоку приміщень на місці ветхого житлового будинку по вул. Воровського, 4 (а.с. 42 т. 1). З протоколу судового засідання від 26.06.2007 р. вбачається, що відповідач визнавав ту обставину, що в період будівництва спірної нежитлової будівлі він їздив на заробітки до Москви, зароблені кошти надавав позивачці, яка вкладала їх у будівництво,витрачання цих коштів не контролював, бо на той час вони були однією сімєю, тобто визнав, що вносив зароблену заробітну плату до сімейного бюджету, якою розпоряджалась дружина - позивачка за цим позовом. Зазначене підтверджується також наданими позивачем довідками про розмір його заробітку за час роботи в ООО Моспромстрой-Опалубка за 2003-2005 роки (а.с. 6-8 т.2), копіями його декларацій за 2002-2004 роки (а.с 80-82 т. 1), з яких вбачається, що [PERSON] доходів під підприємницької діяльності в період будівництва спірної будівлі не мав. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що вони виконували будівельні роботи на будівництві спірної будівлі за замовленням [PERSON], яка контролювала їх виконання, забезпечувала будівництво необхідними будівельними матеріалами та розраховувалась з ними за виконані роботи з початку земляних робіт до завершення будівництва. Свідки [PERSON] та [PERSON] - повнолітні діти сторін показали, що будівництво кафе-закусочної проводилось позивачем за кошти сімейного бюджету батьків. Покази свідків відповідача [PERSON], [PERSON]., [PERSON] показів цих свідків не спростовують. 06.01.2010 р. відповідач у справі [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів усе своє майно [PERSON] та [PERSON]. Вказані обставини встановлені і підтверджуються рішеннням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 04.10.2012 р. та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12.02.2013 р. 27.12.2010 р. відповідач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть останнього від 11.01.2011 р. Відповідно до ст. 37 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобовязанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обовязкові для нього так само, як вони були обовязкові для особи, яку він замінив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] пояснили, що звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини померлого [PERSON] Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що правонаступники не є належними відповідачами, на думку суду, є хибним, оскільки у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. розяснено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Крім того, суд вважає помилковим і твердження представників відповідачів про те, що позивач змінила предмет і підстави позову під час розгляду справи по суті 19.03.2013 р. Суд вважає, що позивач своєю заявою (а.с. 134-136 т. 2) лише уточнила свої позовні вимоги. предмет і підстава позову залишилися незмінними. Предмет - спільне майно подружжя, а підстава - положення ст.ст. 61,63, 69-71 СК України Згідно ст. 22 КпШС України, що діяла на початок будівництва спірної будівлі, ст. 60 чинного СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності. Стаття 61 СК України передбачає, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як вбачається з рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 р. № 17-рп/2012 (справа № 1-8/2012) у справі за конституційним зверненням приватного підприємства щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 61 Сімейного кодексу України, майно приватного підприємства, сформованого за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності, оскільки об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Підставами набуття спільної сумісної власності подружжя, є юридично визначений факт шлюбних відносин. Згідно ст.63 СК України подружжя моє рівні права на володіння, користування і розпорядження спільним майном, в т.ч. відповідно до положень ст. 69 СК України - право на його поділ. З огляду на вищевикладене, суд не застосовує до даних спірних правовідносин розяснення Пленуму Верховного суду України, викладене в п.29 постанови від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя стосовно того, що майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що приміщення кафе-закусочної, площею 88, 90 кв.м., розташоване на земельній ділянці, площею 0,0221 га по вул. Воровського,4-а в м. Новоград-Волинському, побудоване в період перебування сторонами у справі у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних грошових та трудових затрат подружжя є обєктом їх спільної сумісної власності, з рівними частками у разі його поділу, а відтак,позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно ст. 347 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду; переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на договори дарування [PERSON] своїй дружині [PERSON] квартири [ADDRESS] від 20 жовтня 1998 р. та договору дарування [PERSON] [PERSON] частини будинку по вул. Воровського, 4 від 04.11.1998 р., як на доказ поділу ними майна подружжя в добровільному порядку, оскільки зазначені обставини мали місце за п"ять років до початку будівництва спірного обєкту; належних доказів на підтвердження того, що укладення цих договорів впливало на визначення статусу спірного майна, побудованого в 2003-2004 роках, суду не надано. Розписку позивача від 10.05.2003 р. наступного змісту: я отказываюсь от принадлежащей мне части строящегося здания... суд не вважає належним доказом добровільного поділу майна подружжя, оскільки за обставинами справи вона не була реалізована. Сторони продовжували вкладати спільні кошти та працю в будівництво спірного обєкту. Крім того, згідно ст. 27 КпШС, подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте, угоди між ними спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей недійсні і необовязкові ні для подружжя, ні для третіх осіб. Згідно висновку судової експертизи, призначеної за ухвалою апеляційного суду, ринкова вартість спірного майна становить 429418 грн. (а.с. 166 т.1).

Outcome: approved