Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-24 00:00:00

У червні 2012 року [PERSON] звернувся до Києво- Святошинського районного суду Київської області з позовом до фізичної особи- підприємця [PERSON] про зобовязання повернути документи та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 червня 2011 року Голосіївським районним судом міста Києва було прийнято заочне рішення по справі № 2-3127/11 за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON], яким було розірвано договір № 05/07/2010 від 5 липня 2010 року, укладений між [PERSON] та субєктом підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON] стягнено з останньої на користь Позивача кошти в сумі 6,160 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., судовий збір 70,10 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. 09 вересня 2011 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження щодо виконання відповідного виконавчого листа № 2-3127/11, виданого 22.08.2011 року Голосіївським районним судом міста Києва. До цього часу рішення суду не виконане, згідно постанови державного виконавця від09.09.2011 № ВП № 28577103 Відповідачу був встановлений термін самостійного виконання рішення до 15.09.2011. Згідно п. 3.2 договору, Позивач передав Відповідачу трудову книжку БТ-ІІ № 1009801 і диплом КВ № 3092863, які до цього часу відповідачем не повернуті. Оскільки договір був укладений 05.07.2010, строк виконання обов'язків Відповідача згідно п. 2.3 Договору становить 30 днів, тобто 04.08.2010 Відповідач повинен був надати [PERSON] трудову книжку та диплом. Ці обставини призвели до порушення прав Позивача до завдали йому моральної шкоди, оскільки без диплому та трудової книжки він до цього часу не має можливості влаштуватися роботу та забезпечити своє існування. [PERSON] просив суд зобовязати фізичну особу- підприємця [PERSON] повернути йому трудову книжку БТ-ІІ № 1009801 та диплом КВ № 3092863; стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 2 146 (дві тисячі сто сорок шість) грн. 00 коп.;стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 107 (сто сім) грн. 30 коп. В судове засідання Позивач не зявився, подав заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи, та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Відповідно до ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України () кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, 08 червня 2011 року Голосіївським районним судом міста Києва було прийнято заочне рішення по справі № 2-3127/11 за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON], яким було розірвано договір № 05/07/2010 від 5 липня 2010 року, укладений між [PERSON] та субєктом підприємницької діяльності фізичною особою [PERSON] стягнено з останньої на користь Позивача кошти в сумі 6,160 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., судовий збір 70,10 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ. У яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 09 вересня 2011 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження щодо виконання відповідного виконавчого листа № 2-3127/11, виданого року Голосіївським районним судом міста Києва. До цього часу рішення суду не виконане, згідно постанови державного виконавця від 09.09.2011 № ВП № 28577103 Відповідачу був встановлений термін самостійного виконання рішення до 15.09.2011. Згідно п. 3.2 договору, Позивач передав Відповідачу трудову книжку БТ-ІІ № 1009801 і диплом КВ № 3092863, які до цього часу Відповідачем не повернуті. Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок їх ведення визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджений наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Міністерства соціального захисту населення 29 липня 1993 року № 58 (з наступними змінами). За правилами ч. 2 ст. 24 КзпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Відповідно до вимог ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, передбачені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за№ 110, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Відповідно до п. 7.1 вказаної Інструкції у разі одержання трудової книжки у зв'язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку, таким чином докази своєчасності видачі трудової книжки на вимогу ст. 60 ЦПК України мав надати Відповідач. В звязку з тим, що трудова книжка БТ-ІІ № 1009801 та диплом КВ № 3092863 є власністю Позивача та його права щодо користування та розпорядження ними порушені, а тому підлягають захисту шляхом повернення належному власнику. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому, з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Під час розгляду справи [PERSON] не довів, що між протиправними діями Відповідача з приводу несвоєчасної видачі йому трудової книжки та диплома та його моральними стражданнями є прямий причинний зв'язок, а тому у вимогах про відшкодування моральної шкоди в сумі 2146 (дві тисячі сто сорок шість) грн. 00 коп. слід відмовити. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладено на Відповідача. На підставі 24,47,48 Кодексу законів про працю України, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, ст. ст. 23, 1167 ЦК України та

Outcome: partial