Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-01 00:00:00

29.06.2011 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відібрання малолітньої дитини, визначення місця проживання дитини та відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовувався тим, що 07.11.2009 р. між сторонами було укладено шлюб, від якого 01.12.2010 р. народився син [PERSON] З моменту укладення шлюбу сторони проживали в будинку батьків позивача [PERSON] у с. Загаття Іршавського району Закарпатської області, а після народження дитини, внаслідок обману з боку відповідача, переїхали разом із сином в смт. Жденієво Воловецького району Закарпатської області, де проживали в будинку, що належить батькам відповідача. Там відповідач створив для позивача нестерпні умови проживання і вона змушена була повернутися для проживання до своїх батьків у с. Загаття. Позивач вважає, що самочинні дії відповідача призвели до зміни місця проживання неповнолітнього сина, відповідач створив перешкоди для спілкування позивача з дитиною, а тому просила відібрати сина у відповідача, визначити його місце проживання з матірю у с. Загаття Іршавського району та стягнути з відповідача 1700 гривень моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов, покликаючись на обставини викладені в заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що правовою підставою для відібрання дитини у відповідача є вимоги статті 162 Сімейного кодексу України, згідно з якою якщо один з батьків без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої сторони має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому з ким вона проживала. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що після народження дитини, за взаємною згодою з матірю дитини позивачем [PERSON], вони разом із малолітнім сином у лютому 2011 р переїхали на постійне проживання в [INFO]. При цьому позивач зазначив, що позивач переїхала на постійне проживання в смт. Жденієво за власним бажанням, добровільно, з відома батьків позивача. Позивач та відповідач навіть забрали медичні картки з лікарні. Після переїзду в смт. Жденієво позивач ухилялася від своїх обовязків по догляду за дитиною, не годувала її, не слідкувала за порядком в приміщенні де знаходилася дитина, і через кілька тижнів після переїзду самовільно покинула дитину, якій було всього три місяці, повернулася одна до своїх батьків у с. Загаття. З того часу позивач не цікавилася малолітнім сином протягом кількох місяців до середини 2011 року. Малолітній син [PERSON] у віці трьох місяців залишився у нього на утриманні та вихованні. В другій половині 2011 року позивач почала приїжджати в смт. Жденієво разом із своїми батьками з метою забрати дитину до себе, однак відповідач відмовився передати дитину матері, яка сама покинула дитину. Відповідач пояснив, що він виростив дитину, вона звикла до нього, до обстановки , яку він створив для дитини, а тому вважає, що відібрання дитини є неможливим, оскільки це суперечило б інтересам самої дитини, яка виросла з ним, без участі матері. В даний час малолітній син [PERSON], якому більше двох років, проживає разом з ним, росте фізично здоровим, йому створено всі необхідні для розвитку умови проживання, харчування, догляду. Просив у позові відмовити. Третя особа представник служби у справах дітей Іршавської районної державної адміністрації Закарпатської області вважає, що дитина повинна бути передана на подальше виховання матері, а тому позов підтримала. Третя особа - представник служби у справах дітей Воловецької районної державної адміністрації Закарпатської області зробила висновок, що дитина повинна бути з матірю, а тому проти позову не заперечувала. Прокурор зробив висновок про те, що безпідставною є позовна вимога щодо відібрання дитини у відповідача, оскільки він дитину не викрадав, примусово місце проживання дитину не змінював, а тому підстав для такої позовної вимоги немає. Щодо визначення місця проживання дитини з матірю дитини прокурор вважає, що така позовна вимога задоволенню не підлягає через те, що дитина із самого народження проживає з батьком дитини, який створив належні умови для виховання, а тому зміна місця проживання дитини і передача її матері, яка самовільно залишила дитину у віці трьох місяців, суперечить інтересам дитини. Вважає, що позов задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, їх представників, допитавши свідків по справі, дослідивши письмові докази в справі суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ч.1 статті 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Встановлено, що 07 листопада 2009 року позивач [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] шлюб, який було зареєстровано в Загатянській сільській раді Іршавського району Закарпатської області. 01 грудня 2010 року у цьому шлюбі народився син [PERSON]. Місцем народження у свідоцтві про народження зазначено с. Загаття Іршавського району Закарпатської області, де фактично проживали сторони. З пояснень позивача та відповідача встановлено, що у лютому 2011 року вони разом з дитиною переїхали на постійне проживання в [INFO]. При цьому в судовому засіданні позивач підтвердила, що переїхала в смт. Жденієво добровільно, жодного акту примусу чи обману щодо неї відповідач не застосовував. Про переїзд на постійне проживання до відповідача було відомо батькам позивача, які відмовляли позивача від переїзду, однак вона добровільно переїхала в смт. Жденієво. Цю обставину підтвердив свідок [PERSON], який перевозив сімю на власному автомобілі. Суд визнав недоведеним твердження позивача в позовній заяві про те, що вона переїхала до відповідача на постійне проживання внаслідок його обману, оскільки в судовому засіданні позивач не довела ні самого факту обману чи примусу, ні того, в чому на думку позивача полягали такі дії. Факт добровільної зміни місця проживання позивачем підтверджено, як її поясненнями та поясненнями відповідача в суді, так і іншими доказами дослідженими судом. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що перевозив відповідача з дружиною та дитиною із с. Загаття в смт. Жденієво. Перед відїздом мати позивача відмовляла її їхати із Загаття, однак позивач не послухалася. По дорозі заїхали в амбулаторію і забрали медичні картки, позивач свою, а відповідач свою. Їхньому синові тоді було два місяці. Свідок [PERSON], сестра відповідача, в суді показала, що позивач не хотіла доглядати дитину. Їй завжди телефонував відповідач і просив поради, як доглядати малолітню дитину. Позивач ніколи не хвилювалася за дитину, материнські турботи лягли на відповідача. свідок розповіла, що в Загатті у позивача не було умов для дитини, не було в будинку води, ні газу, брат купив конвектор, щоб обігрівати приміщення для дитини, а тому вони і переїхали в смт. Жденієво. Свідок показала, що сторони проживали в смт. Жденієво разом більше місяця після переїзду із с. Загаття. Вона поїхала додому у гості, але так і не повернулася, покинувши і забувши про дитину. А через кілька місяців приїхала зі своєю мамою, щоб забрати дитину. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що була у відповідача вдома в смт. Жденієво після приїзду сторін і бачила, як ставилася позивач до дитини. Вона не годувала її, не купала, не прогулювала. Цими обовязками займалися відповідач та його мати. Позивач добровільно покинула малолітню дитину, не цікавлячись яке в дитини здоровя, як дитина росте. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що в кінці березня 2011 року батьки позивача приїхали в смт. Жденієво і хотіли забрати її додому, але через якийсь час вона поїхала сама в с. Загаття. Восени вона приїхала з батьками, за дитиною. Сама позивач не приїжджала ніколи, тільки з батьками. Вони навмисне хуліганили біля воріт відповідача, щоб їх бачили сусіди, йшли в сільську раду та до сусідів. Свідок, який є сусідом відповідача, показав, що відповідач [PERSON] хороший столяр, майстер, має власну пасіку. Дитина перебуває під постійним доглядом батька і нормально розвивається. Свідок [PERSON] в суді показала, що позивач за дитиною в смт. Жденієво не доглядала, це був обовязок відповідача. Дитина росте в чистоті, здорова, створені умови для розвитку дитини. Мати не цікавилася дитиною. Свідок [PERSON] в суді показала, що поведінка позивача трохи дивна. У двохмісячному віці сторони переїхали в смт. Жденієво, коли вона навідувала відповідача, то відповідач постійно був з дитиною, а мати дитиною не займалася. Літом позивача вже не було в смт. Жденієво. Відповідач постійно питав поради щодо харчування дитини, а позивач не виявила бажання жити з дитиною. Вона жадного разу після відїзду не поцікавилася дитиною, її здоровям. Вона залишила дитину на батька, на якого ліг увесь тягар по вихованню і утриманню малолітньої дитини. Дитина забезпечена нормальним харчуванням, молоком. Батько справляється зі своїми обовязками. Позивач дитину не відвідувала, а збирала свідків, скарги писала на відповідача. відповідач створив для розвитку дитини всі необхідні умови. Про причини залишення сімї позивачем їй невідомо. Таким чином суд встановив, що позивач, як мати малолітньої дитини, самовільно покинула неповнолітнього сина [PERSON] в смт. Жденієво, і переїхала проживати до своїх батьків у с. Загаття. Тобто фактично ухилилася від виконання своїх батьківських обовязків, ставлячи свої особисті інтереси вище інтересів дитини. Згідно з ч.4 статті 155 сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У ч.1 статті 161 сімейного кодексу закріплено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо місця проживання дитини суд виходить з того, що весь тягар по вихованню та утриманню малолітнього сина ліг на відповідача, який сам і з допомогою своєї матері доглядав дитину з трьохмісячного віку. Позивач ухилилася від виконання своїх батьківських обовязків, залишивши дитину на відповідача. З дослідженої судом довідки НЗ авід 30 липня 2012 року, виданої в.о. головного лікаря Жденіївської АЗПІМ видно, що сімейним лікарем оглянуто дитину [PERSON] При огляді встановлено, що дитина активна, грається, здорова, проживає в задовільних матеріально-побутових умовах. Під час перебування в будинку батько годував дитину. З довідки від 14 травня 2012 року, виданої Жденіївською амбулаторією вбачається, що за малолітнім [PERSON] доглядає його батько, санітарно-побутові умови в нього хороші, дитина не хворіє і на обліку не перебуває. Суд також дослідив документи, які свідчать про стан здоровя позивача, з яких вбачається, що вона потребує постійного лікування, стан здоровя в неї не задовільний. В матеріалах справи є позитивні характеристики на відповідача [PERSON], який обрився депутатом Жденіївської сільської ради, і характеризується виключно позитивно. Відповідно до ч.6 статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися с висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, суд виходить з того, що висновки органів опіки та піклування з цього питання не є обєктивними, суперечать інтересам малолітньої дитини. У висновках представників третіх осіб наданих під час розгляду справи не враховано, що малолітня дитина з двохмісячного віку від часу свого народження проживає з батьком, який виховує її, створив усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, а позивач, яка безпричинно залишила свого малолітнього сина на відповідача і переїхала на постійне проживання до своїх батьків своєю поведінкою показала, що її особисті інтереси вище інтересів дитини. Після того, як позивач покинула сімю, і дитину, вона тривалий час, який становить кілька місяців, не цікавилася здоровям, розвитком, потребами малолітнього сина. За таких обставин висновки органів опіки та піклування про те, що дитина повинна бути передана на виховання матері не узгоджуються з обставинами справи. Суд вважає безпідставним покликання представника позивача [PERSON] в обґрунтування позову на вимоги Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, якою проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. За обставинами справи встановлено, що позивача [PERSON], яка проживала в [INFO], з малолітнім сином [PERSON] ніхто не розлучав. Вона самовільно, у кінці березня 2011 року, залишила дитину, покинувши її на батька, і без погодження з ним переїхала на постійне проживання в [INFO]. В даному випадку мало місце не розлучення матері з дитиною, а безвідповідальне залишення матірю малолітньої дитини, що суд розцінює як ухилення матері від виконання своїх батьківських обовязків, яке є підставою згідно з ч.4 статті 155 Сімейного кодексу України покладення на позивача відповідальності, встановленої законом. Вирішуючи позов, суд бере до уваги в першу чергу інтереси малолітнього [PERSON], умови його розвитку і виховання, які створив відповідач, привязаність дитини до батька, яка виховується ним з часу народження, а у віці з трьох місяців ці обовязки повністю лягли на відповідача, який забезпечив дитині нормальний розвиток і виховання , а тому для задоволення позовних вимог [PERSON] у суду немає підстав. З врахуванням вищевикладеного суд визнав, що моральна шкода позивачем не доведена, оскільки ухилення позивача від виконання своїх батьківських обовязків по відношенню до малолітньої дитини не може бути підставою для такого рішення, а тому підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача немає.

Outcome: dismissed