Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-26 00:00:00

В липні 2012 р. до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутої грошової суми. У позові вказував, що передав відповідачу 3650 гривень в рахунок відшкодування шкоди, завданої потерпілому [PERSON], яка була заподіяна останньому внаслідок смерті його матері, [PERSON] у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась з вини позивача. Також вказував, що вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24.112009 р., з [PERSON] на користь [PERSON], було стягнуто суму завданої йому майнової шкоди в розмірі 7674 грн. 03 коп. та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Посилаючись, зокрема, на норму ст. 1212 ЦК України вважає суму, передану відповідачу [PERSON], безпідставно набутим майном, оскільки згідно вироку суду відшкодування заподіяної шкоди було покладено на іншу особу, а передана позивачем сума не була врахована при задоволенні цивільного позову [PERSON] Відповідач позов не визнала повністю. Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що вказана сума була отримана нею від позивача як представником потерпілого [PERSON], а якщо вказана сума коштів і була безпідставно набута, то вона не підлягає поверненню в силу п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України як безпідставно набуте відшкодування шкоди завданої смертю. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне. З копії вироку Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2009 р. вбачається, що [PERSON] – позивача у даній справі, було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також стягнуто з [PERSON] – третьої особи у даній справі на користь [PERSON] 7674 грн. 03 коп. за завдану майнову шкоду, 50000 грн. за завдану моральну шкоду. З матеріалів кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, витребуваної судом на клопотання представника відповідача вбачається, що засуджений [PERSON], потерпілий [PERSON] вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2009 р. не оскаржували. Постановою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.02.2010 р. відмовлено цивільному відповідачу [PERSON] у відновленні строку на апеляційне оскарження вищевказаного вироку суду, апеляція [PERSON] визнана такою, що не підлягає розгляду. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Сумської області від 13 квітня 2012 р. постанову Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.02.2010 р. залишено без змін, а апеляцію [PERSON] без задоволення. Таким чином, вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 24.11.2009 р. набрав законної сили та є обов’язковим для виконання в т.ч. щодо стягнення моральної та майнової шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] Судом встановлено, що згідно власноручно складених відповідачем розписок нею було отримано від позивача: 18.09.2009 р. - 400,00 грн., 05.10.2009 р. - 800,00 грн., 09.11.2009 р. - 450.00 грн., 15.11.2009 р. – 2000,00 грн. Вказана обставина сторонами визнається, а також підтверджується оригіналами розписок, залучених судом до матеріалів справи. В тексті кожної з поданих розписок вказується, що кошти відповідач отримувала як дружина [PERSON], сина загиблої [PERSON] Судом встановлено, що в розписках, складених відповідачем 18.09.2009 р., 05.10.2009 р., 09.11.2009 р., 15.11.2009 р. підстава отримання коштів від [PERSON] безпосередньо не вказана, а з тексту розписок неможливо в інший спосіб встановити чи були вказані кошти отримані [PERSON] у власність чи для передачі іншій особі, чи з умовою повернення, чи як розрахунок за отримані товари, надані послуги або виконані роботи. Таким чином, вищевказані розписки підтверджують лише факт отримання грошей з вказівкою на особу, що їх надавала та отримувала. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дана стаття ЦК України пов’язує безпідставність набуття майна з відсутністю достатньої правової підстави для набуття майна. Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦПК України. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Частина 1 ст. 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 даної статті сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зі змісту пояснень сторін та третіх осіб та досліджених письмових доказів, суд встановив, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] будь-яких позадоговірних (деліктних) зобов’язань не виникало. Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Будь-яких доказів того, що отримуючи від [PERSON] кошти відповідач [PERSON] діяла як представник [PERSON] у цивільних правовідносинах (ст. 1 ЦК України) суду не подано. Доказів того, що [PERSON] надаючи кошти діяв як представник [PERSON] у правовідносинах з відшкодування шкоди завданої смертю [PERSON] суду також не подано. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частина 2 даної статті закріплює презумпцію того, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] на час складання відповідачем розписок про отримання коштів на загальну суму 3650 грн. (18.09.2009 р. – 15.11.2009 р.) перебували між собою у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина встановлена на підставі копії свідоцтва про шлюб, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] 06.08.2005 р. зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Шостка Шосткинського міськрайонного управління юстиції. Судом також встановлено, що шлюб [PERSON] та [PERSON] було розірвано з дня набрання законної сили рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 08.02.2011 р. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що надаючи відповідачу гроші за розписками, позивач розпоряджався майном, що було об’єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Доказів протилежного позивач не подав. Відтак, право вимагати повернення коштів в сумі 3650 гривень, що є об’єктом спільної сумісної власності, мають лише суб’єкти спільної сумісної власності у матеріальних правовідносинах, діючи як позивачі - співучасники в межах інституту процесуальної співучасті. Застосовуючи до правовідносин, що виникли, на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України норму ч. 1 ст. 70 СК України суд вважає, що позивачу належить право вимоги ? частини майна (грошей) безпідставно набутого [PERSON], тобто в сумі 1825 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи норму підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 214 грн. 60 коп. Враховуючи, що частина вимог у задоволенні яких позивачеві відмовлено становить 50%, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 300 гривень.

Outcome: partial