Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним, право власності на 1/2 частину трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] у порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 07 серпня 1993 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, а 19 грудня 2009 року шлюб було розірвано. Як зазначає позивач, у шлюбі 20 грудня 2002 року було придбано трикімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] за нотаріальним договором, який був складено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грішковою О.В. та зареєстровано в реєстрі № 7711. Купівлю квартири було здійснено за спільні сімейні коштиу розмірі 59.400 гривень. Позивач зазначає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідно до законодавства ст. 22 КпШС, в ред. 1967 р. оскільки нажита за час шлюбу, що повністю відповідає змісту ст. 60, 61 СК України, в ред. 2002 року. Відповідно до діючого законодавства, ст. 68, ст. 69 СК України, Постанови Пленуму ВС України № 11 від 21.12.2007 року само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та розпорядження після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Як зазначає позивач, відповідно до ст. 28 КпШС , в ред. 1967 р., ст. 69, 70 СК України, в ред. 2002 р. його частина у праві власності у квартирі має бути визначена у розмірі 1/2 частини. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Під час розгляду справи відповідачем надіслано письмові заперечення проти позову в яких зазначено наступне. 01 жовтня 2007 року Московським районним судом міста Харкова було ухвалене рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Шлюбні відносини та ведення спільного господарства були припинені за рік до звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. Як зазначає відповідач, позивач ніколи, з моменту припинення шлюбних відносин не приймав участі в утриманні неповнолітнього сина [PERSON]. Свою відмову від утримання сина позивач мотивував тим, що він не має претензій на розподіл квартири, як спільної власності подружжя бо вважає, що квартира має перейти у власність сина. Крім того, посилаючись на статтю 72 СК України, 267 ЦК України, відповідач просила відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданніпозовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях відповідача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приєднані до матеріалів справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 07 серпня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] (а.с. 8). 20 грудня 2002 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 5). 19 грудня 2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом серія [NUMBER] (а.с. 9). Згідно ч.1 ст.368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зважаючи на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 68 Сімейного кодексу України), спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Домовленості про добровільний поділ квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Незважаючи на той факт, що вищевказана квартира була зареєстрована лише на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно вважається спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спірну квартиру не визначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників квартири вважається власником усієї квартири спільно з іншим співвласником. Таким чином позивачу належить 1/2 частини трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS], що є підставою для задоволення позовних вимог. В письмових запереченнях проти позову відповідач посилається на усну домовленість про те, що позивач не має претензій на розподіл спірної квартири, як спільної власності подружжя, та частка квартири має перейти у власність сина. На думку відповідача це відповідало положенням ст. 190 Сімейного кодексу України. Суд не приймає доводи відповідача, оскільки, згідно вищевказаної норми,той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації.Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. У судовому засіданні встановлено, що в нотаріальній формі такий договір між позивачем та відповідачем не укладався. У відповідності до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Пояснення осіб, які можуть підтвердити укладання договору, не може бути належним доказом. Таким чином, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, у разі якщо договір повинен був укладатися у нотаріальній формі. Крім того, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення сторін до органу опіки та піклування та отримання дозволу на вчинення такого роду правочину. Суд також не приймає доводи відповідача, про те, що позивач не пропонував укладати договір про поділ квартири, оскільки це право, а не обов'язок подружжя. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування своїх заперечень відповідачем не надано суду належні та допустимі докази, що позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності більше трьох років до дня звернення до суду. На підставі викладеного суд позовні вимоги задовольняє у повному обсязі. Оскільки позов задовольняється у повному обсязі, з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2071 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved