Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-28 00:00:00

05.11.2012 року [PERSON] звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що згідно трудового договору, укладеного між ним та відповідачем, зареєстрованого 17.01.2012 року Первомайським міськрайонним центром зайнятості, працював у відповідача продавцем непродовольчих товарів, сумлінно виконував свої обовязки увесь час до 20.07.2012 року включно, а 30.07.2012 року звернувся до відповідача з усною заявою про звільнення за власним бажанням з особистих причин, на що отримав відмову. За таких обставин намагався подати письмову заяву особисто керівнику, однак відповідач відмовлялася її прийняти, тому 31.07.2012 року о 8.00 годині він зявився на робочому місці, однак виявив, що воно зайняте іншим працівником, який не допустив його до роботи. Така ситуація тривала до 13.08.2012 року, при цьому він складав акти про не допуск його на робоче місце, а 09.08.2012 року направив відповідачу поштою письмову заяву про звільнення за власним бажанням. 17.08.2012 року він отримав лист відповідача, в якому його повідомили про те, що він був відсутній на роботі без поважної причини, внаслідок чого з ним розірвано трудовий договір за п.4 ст. 40 КЗпП з 09.07.2012 року. Такі дії відповідача вважає протиправними, оскільки 09.07.2012 року знаходився на робочому місці замість продавця [PERSON], яка в той час перебувала у відпустці. Крім того, відповідач не віддає йому трудову книжку та не розрахувалася з ним у повному обсязі за відпрацьований час, зокрема за червень та липень 2012 року в сумі 2\~158 грн. За таких обставин позивач просить зобовязати відповідача повернути трудову книжку, внести запис до неї, зазначивши причиною звільнення за власним бажанням, стягнути заробітну плату за червень та липень 2012 року в сумі 2158 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали позов, просили його задовольнити. Також уточнили, що просять датою звільнення за власним бажанням зазначити 30.07.2012 року; вимоги про відшкодування моральної шкоди не заявляють, про це помилково зазначено у назві позову. Представник третьої особи Первомайського міськрайонного центру зайнятості населення [PERSON] в судовому засіданні в частині вирішення справи покладалась на розсуд суду. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутність. Також відповідач надала суду заперечення, в яких просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що трудова книжка позивача ніколи не зберігалася у відповідача, оскільки це суперечить п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. При прийомі на роботу у трудовій книжці позивача було зроблено відповідний запис, після чого трудова книжка була йому повернута. Також відповідач заперечує проти зміни формулювання звільнення, оскільки вважає, що трудовий договір розірваний з позивачем із передбачених законом підстав за п. 4 ст. 40 КЗпП, так як 09.07.2012 року позивач був відсутній на робочому місці, що підтверджується доповідною запискою та відповідним актом. Також відповідач заперечує проти стягнення заробітної плати, оскільки оплата праці позивача проводилася згідно законодавства, укладеного трудового договору, виходячи з мінімальної заробітної плати, за фактично відпрацьований час. У відповідності до табелю робочого часу за червень-липень 2012 року позивачу нарахована заробітна плата і він може отримати її на підприємстві. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, дослідивши надані суду письмові докази і заперечення, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 17.01.2012 року між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого позивач був прийнятий на роботу продавця непродовольчих товарів з оплатою праці у розмірі згідно відпрацьованого часу із розрахунку не менше мінімальної заробітної плати плюс одна гривня на місяць, що складає 1\~074 грн. Договором встановлено час виконання роботи позивачем з 8.00 до 16.00 години щодня, вихідні: субота, неділя. Такий договір підписаний сторонами, зареєстрований у центрі зайнятості за № 14521200045. Зазначені обставини підтверджується копіями договору, наданими обома сторонами. Договір відповідає вимогам ст. ст. 21-24-1 КЗпП України. Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобовязаний, зокрема: розяснити працівникові його права і обовязки та проінформувати під розписку про умови праці; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідачем не надані докази того, що п.3 ст. 29 КЗпП був ним виконаний, зокрема, що [PERSON] було визначено його робоче місце і він був забезпечений необхідними засобами для роботи. Разом з тим сам позивач повідомив суду, що його робочим місцем був магазин Ельфна ринку в мікрорайоні Фрегат, точної адреси його місцезнаходження він не знає, а також магазин Ельфна вул. Л-та Шмідта, 2а в м. Первомайську. Місце роботи визначала [PERSON] кожного разу, яка і вела облік робочого часу. Сторонами не оспорюється той факт, що до 07.09.2012 року позивач сумлінно виконував свої обовязки відповідно до трудового договору. Разом з тим, як зазначено вище, трудовим договором між сторонами було визначено тривалість робочого часу з 8.00 до 16.00 години протягом понеділка пятниці, що відповідає вимогам ст. 52 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ст. 56 КЗпП за угодою між працівником і власником може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці у цих випадках провадиться пропорційно до відпрацьованого часу. Відповідно до ст. 103 КЗпП про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Однак, відповідачем не надано суду доказів того, що позивач був повідомлений про зміну тривалості робочого часу на двогодинний робочий день та зміни в оплаті його праці у звязку з цим. Відповідні зміни також не внесені до трудового договору, не зареєстровані у центрі зайнятості. Враховуючи наведене, суд вважає необгрунтованим посилання відповідача на те, що тривалість робочого часу позивача визначена у дві години, оскільки це суперечить як умовам трудового договору так і наведеним вище нормам закону. Крім того, з листа ФОП [PERSON] № 5 від 10.08.2012 року, направленого позивачу, вбачається, що він звільнений з роботи за відсутність на робочому місця протягом трьох годин, що також суперечить твердженню відповідача про двогодинний робочий день [PERSON] Також судом встановлено, що позивач був звільнений з роботи відповідачем 09.07.2012 року за п.4 ст. 40 КЗпП, за прогули, що підтверджується відповідним записом центру зайнятості у трудовому договорі та записом про зняття його з реєстрації, а також листом ФОП [PERSON] № 5 від 10.08.2012 року. Дослідивши надані суду докази, суд приходить до висновку про те, що таке звільнення проведено з порушенням норм КЗпП, повністю їм суперечить, а тому є незаконним. Так, відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Фактично, звільнення з такої причини є дисциплінарним стягненням, яке може бути застосоване до працівника відповідно до п.2 ч.1 ст. 147 КЗпП, однак відповідно до ст. 148 КЗпП таке стягнення може бути застосоване безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Відповідно до ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ст. 47 КЗпП власник зобовязаний у день звільнення провести розрахунок з працівником, що також передбачено ст. 116 КЗпП, а у разі звільнення з ініціативи власника видати йому копію наказу про звільнення з роботи. З наданих сторонами доказів видно, що акт про відсутність позивача на роботі складений 09.07.2012 року, підписаний [PERSON], [PERSON], [PERSON] В ньому зазначено, що у цей день [PERSON] був відсутній на робочому місця у приміщенні магазину Ельфв Первомайському районі, с. Мигія, вул. Первомайська з 9 год. 30 хв. до 12 год. 1 хв. Тобто, згідно такого акту, [PERSON] був відсутній не три години, а дві години 59 хвилин, що суперечить визначенню прогулу, яке міститься у п.4 ст. 40 КЗпП. Також слід звернути увагу не те, що відповідач вказує на двогодинний робочий день позивача, але в такому разі вона взагалі не могла перевіряти його присутність на роботі протягом трьох годин. Крім того, відповідачем не було надано можливість позивачу надати пояснення з приводу своєї відсутності на робочому місці, що суперечить ст. 149 КЗпП. А як зазначено вище, робоче місце позивача взагалі не було належним чином визначене роботодавцем. Крім того, в порушення ст. 47 КЗпП відповідач не повідомила позивача про звільнення та його причини у день звільнення. Навіть якщо через особливості ведення кадрової роботи ФОП вона не видавала наказ, то все одно повинна була повідомити про це [PERSON] поштою або іншими належними засобами звязку, а також повідомити його про проведений з ним розрахунок, нараховані при звільненні суми та можливість їх отримати. Відповідачем на вимогу суду не забезпечено явку в судове засідання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], що були присутні при складанні акту, також відповідачем не надано графіки роботи продавців та закріплення їх за магазинами у травні-серпні 2012 року; відомості про ознайомлення [PERSON] з таким графіком; інформацію про робоче місце [PERSON]; інформацію про спосіб фіксування часу роботи [PERSON]; не надано відомостей, хто замість [PERSON] працював на його робочому місці після 09.07.2012 року. З огляду на наведене, суд вважає, що [PERSON] від 09.07.2012 року та відомості у доповідній записці [PERSON] від 09.07.2012 року не відповідають дійсності. Як стверджував позивач, у цей час [PERSON] перебувала у відпустці, однак відповідачем на вимогу суду відомості про час відпустки [PERSON] не надані. Тож твердження позивача в цій частині не спростовані, а твердження відповідача не доведені, хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України обовязок доказування покладений на сторони. Крім того, з табеля обліку робочого часу за липень 2012 року, наданого відповідачем, вбачається, що [PERSON] не працювала з 06.07.2012 року до 29.07.2012 року, що підтверджує твердження позивача про перебування її у відпустці у той час, коли відносно нього складався акт. Також у вказаному табелі зазначено, що [PERSON] 09.07.2012 року був на роботі. Також суд звертає увагу на те, що у всіх наданих суду табелях обліку робочого часу зазначено двогодинний робочий день, що суперечить умовам договору, закону, та спростовується актом від 09.07.2012 року, в якому відповідач стверджує, що [PERSON] повинен був працювати не менше трьох годин. Про наявність в акті від 09.07.2012 року недостовірних відомостей свідчить і те, що до 10.08.2012 року позивач не був повідомлений ані про начебто прогул з його боку, ані про звільнення, що підтверджується листом № 5 від 10.08.2012 року ФОП [PERSON] Суд приходить до висновку про те, що фактично усі документи про звільнення [PERSON] були складені після отримання ФОП [PERSON] його заяви про звільнення за власним бажанням, яку згідно поштових документів, він направив 09.08.2012 року. Таким чином, оскільки факт прогулу не доведений, звільнення з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП є незаконним, однак позивач не заявляє вимогу про поновлення на роботі, а просить змінити формулювання його звільнення, вважати його звільненим з 30.07.2012 року за власним бажанням. Той факт, що позивач звертався до ФОП [PERSON] із заявами про звільнення за власним бажанням до 09.08.2012 року жодними належними та допустимими доказами позивачем не доведений. 09.08.2012 року він направив таку заяву відповідачу, про що свідчать квитанція про оплату замовного цінного листа, опис такого листа та поштове повідомлення про його вручення. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Статтею 38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Також працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Копії заяви про звільнення позивачем суду не надано. Не надана така заява і відповідачем, хоча згідно повідомлення укрпошти, була ним отримана. За таких обставин суд не може встановити, з якої причини позивач просив його звільнити та з якого часу. В усякому разі вимога позивача про звільнення його з 30.07.2012 року є необґрунтованою, оскільки до цього часу він заяви про звільнення не подавав. Як зазначив позивач, з 31.07.2012 року відповідач не допускав його до роботи, на яку він продовжував приходити до 13.08.2012 року. Про таке позивач надав складені ним власноручно акти за період з 31.07.2012 року до 13.08.2012 року. Свідок [PERSON] пояснила суду, що також працює продавцем магазину на ринку в мікрорайоні Фрегат, її магазин розташований навпроти магазину, де працював позивач і вона бачила, як на початку серпня він щодня приходив на роботу, однак в магазин його не пускали. Саме про це вона розписалася в акті від 09.08.2012 року. Відповідачем твердження позивача в цій частині не спростовані. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач грубо неодноразово порушував умови трудового договору та законодавства про працю, про оплату праці, внаслідок чого позивач мав підстави вимагати розірвання трудового договору відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП у визначений ним строк. Суд вважає, що датою розірвання трудового договору в даному випадку слід визначити саме 09.08.2012 року дату направлення заяви про звільнення. З таких підстав вимога позивача про зміну формулювання підстав звільнення підлягає частковому задоволенню. Трудовий договір між сторонами слід вважати розірваним з 09.08.2012 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП, за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору. Вимога про повернення трудової книжки задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч.5 ст. 48 КЗпП порядок ведення трудових книжок визначається КМУ. Відповідно до п. 2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Мінюсті 17.08.1993 року за № 110 з подальшими змінами та доповненнями, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Той факт, що трудова книжка знаходиться у відповідача, позивачем н доведений, а згідно вимог закону вона і не повинна там зберігатися. Вимога про стягнення заробітної плати за червень-липень 2012 року також підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як було зазначено вище, умови оплати праці та тривалість робочого часу позивача на роботі у ФОП [PERSON] визначена трудовим договором, який відповідає закону і зміни до якого не вносились. Про зміну умов праці, тривалості робочого часу, зміну оплати праці в порівнянні з визначеними у трудовому договорі, відповідач позивача не попереджав. Згідно трудового договору, відповідач зобовязався оплачувати працю [PERSON] у розмірі згідно відпрацьованого часу із розрахунку не менше мінімальної заробітної плати плюс одна гривня на місяць, тобто 1074 грн. Як зазначено вище, зафіксований в табелях обліку робочого часу період праці позивача не відповідає умовам трудового договору і закону, тому суд виходить із зобовязань, взятих на себе сторонами саме трудовим договором. Законом України Про Державний бюджет України на 2012 рікрозмір мінімальної заробітної плати з 1 квітня 2012 року встановлений 1094 грн., а з 01.07.2012 року 1102 грн. Таким чином, заробітна плата позивача за червень 2012 року повинна складати 1095 грн., а за липень 1103 грн. З наданих відповідачем відомостей по нарахуванню зарплати за червень 2012 року вбачається, що позивачу нарахована зарплата в розмірі 276 грн., виходячи з погодинної оплати праці, а за липень 2012 року 170 грн. 14 коп. також за погодинну роботу та з врахуванням невикористаної відпустки. Як видно з платіжних відомостей, [PERSON] отримав у червні на руки лише 130 грн., а у липні на руки гроші не отримував. Його підпис про це відсутній. Таким чином, вимоги [PERSON] в цій частині слід задовольнити частково, в межах заявлених позовних вимог щодо періоду заборгованості та з врахуванням фактично отриманих ним сум зарплати, що за червень складає 1095 грн., а за липень 1103 грн., тобто всього 2\~068 грн. Оскільки позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. На підстав ст. ст. 88, 84 ЦПК України та Постанови КМУ № 590 від 27.04.2006 року Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу, які згідно квитанції складають 1000 грн.

Outcome: partial