Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-20 00:00:00

Позивач в вересні 2012 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , третя особа шоста Харківська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що у 2004 році Вона уклала договір дарування квартири, згідно якого подарувала належні їй 4/12 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , своєму сину [PERSON] . Однак, про те, що це був договір дарування, позивачка дізналась тільки у жовтні 2011 року, коли отримана на руки копію вказаного договору, тоді як весь цей час вона вважала, що у 2004 році зробила заповіт, згідно якого заповіла все своє мано порівну між синами та онуками. У зв`язку з тим, що договір дарування був вчинений під впливом оману, просить суд позов задовольнити, визнати договір дарування від 29.09.2004 року на квартиру [ADDRESS] , посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (реєстровий номер № 2-1679) недійсним та привести сторони в попереднє положення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , [PERSON] , підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, мотивуючи тим, що підтверджуючих наявність підстав для задоволення позовних вимог з боку позивача, представників позивача, надано не було. Представник третьої особи завідуюча шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. в судове засідання з`явилась, позовні вимоги не визнала у повному обсязі, пояснивши що у 2004 році, між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування частини спірної квартири. Вказаний договір був укладений та підписаний в нотаріальній конторі, у присутності [PERSON] , та особисто їй посвідчений. При цьому нотаріусом сторонам договору були роз`яснені наслідки його укладення. \\~ Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та докази, наведені в обґрунтування позовних вимог, вважає ,встановленими слідуючинаступні факти і відповідні їм правовідносини: Позивачем, 29.09.2004 року, укладений договір дарування на квартиру [ADDRESS] , посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою (реєстровий номер № 2-1679). За вказаним договором [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй 4/12 (чотири дванадцяті) квартири [ADDRESS] , та в цілому складається з трьох жилих кімнат, житловою площею 55,4 кв.м., загальною площею 88,9 кв.м.. Договір підписано сторонами у присутності державного нотаріуса Головащенко О.Л., якою встановлено особи сторін, їх дієздатність, а також належність відчужуваної частини квартири з відповідною частиною місць загального користування. Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною 2 статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і посвідчується нотаріусом. Представником позивача не надано доказів в підтвердження того, що позивач [PERSON] не усвідомлювала своїх дій та їх наслідків при укладанні договору дарування. Вказаний у позовній заяві позивачем намір скласти "другий" заповіт замість спірного договору дарування спростовується наявністю такого "другого" заповіту на час укладання договору дарування. Так, 18.09.2002 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила \\~розпорядження: все належне їй майно заповіла [PERSON] , що підтверджується заповітом від 18.09.2002 p., посвідченим державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. (реєстровий № 2-1706). 01.06.2004 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно заповіла [PERSON] , що підтверджується заповітом від 01.06.2004 p., посвідченим державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. (реєстровий № 2-947). На час укладання обох заповітів, та на час укладання договору дарування волевиявлення позивача було однаковим. Отже, позивач тричі підтвердила своє бажання залишити належне їй майно [PERSON] . Крім того, про укладення саме договору дарування позивачу було відомо весь час з моменту укладання цього договору, а саме: з 29.09.2004 року. Так, в пункті 5 договору зазначено: "Як свідчить дарувальник, відчужувана частина квартири з відповідною частиною місць загального користування до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною не перебуває, прихованих недоліків, сервітуту, договору ренти та найму, а також прав щодо третіх осіб, не має". Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Посилання позивача на немешкання відповідача у зазначеній квартирі не є свідченням неприйняття в дар 4/12 квартири [ADDRESS] . Частини 1-3 статті 727 ЦК України передбачають вичерпний перелік підстав розірвання договору дарування і жодна із зазначених підстав не має місце у спірних правовідносинах сторін. Твердження позивача про те, що підписуючи 29.09.2004 року договір дарування вона вважала, що підписує заповіт є безпідставним, оскільки [PERSON] підписала договір у присутності нотаріуса, була ознайомлена з його змістом та надавала пояснення, що відчужувана частина квартири з відповідною частиною місць загального користування нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною не перебуває, прихованих недоліків, сервітуту, договору ренти та найму, а також прав щодо третіх осіб, не має. Аналіз тверджень, викладених в позовній заяві, свідчить про те, що позивачка заявила бажання скасувати укладений 29.09.2004 року договір дарування 4/12 частин квартири, власником яких вона була. Але, законодавство не передбачає безпідставне скасування укладеного договору, який на час укладання відображав дійсне правове виявлення сторін. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених зим Кодексом. Позивач не надав суду належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Жодних доказів стосовно наявності помилки позивачки щодо змісту правочину дарування надано не було, що свідчить про безпідставність позовних вимог. До показань свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки вони носять неконкретний, формальний характер, та їх зміст ані підтверджує, ані спростовує доводи сторін по справі. \\~ Крім цього, суд бере до уваги той факт, що позивач звернулася до суду 25.09.2012 року, після сплину позовної давності по даній категорії справ. Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про розірвання договору дарування. Оскільки договір дарування було укладено 29.09.2004 року, станом на час звернення позивача до суду з позовною заявою, строк позовної давності сплинув. \\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~\\~Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України,\\~передбачено, що позовна давність застосовується судом тільки за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною по справі, є підставою для відмови у позові. На підставі зібраних доказів по справі, суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог позивача, і вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки при розгляді даного спору необхідно застосувати строки позовної давності, так як клопотання позивача, представника позивача про поновлення строків позовної давності взагалі в ході судового розгляду заявлено не було. Розподіл судових витрат між сторонами суд визначає на підставі\\~статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed