Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до КП „ЕЛУАШ" про відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві вказує наступне. З відповідачем вона перебувала у трудових відносинах з 1995 року до 20.08.2006 року. останні професій на вказаному підприємстві - сторож ДЕЦ №2 в управлінні. Звільнені на підставі ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. 13.01.2001 року був складений акт розслідування нещасного випадку на виробництві. З 10.01.2001 року по 23.01.2011 року згідно виписки із історії хвороби, вона знаходилась на лікуванні у травматологічному відділенні. Вже протягом 11 років вона лікується від наслідків нещасного випадку, який стався на виробництві. Всі витрати на лікі вона оплачує самостійно. Кожного року їй необхідно лікуватися та проходити медичне обстеження, купувати ліки, знаходиться на лікарняному з постійним доглядом її близькими. З відповідачем вона перебувала у трудових відносинах 11 років, де працювала в умовах шкідливих факторів. За результатами висновку останнього обстеження Медико-соціальної експертної комісії №006437 від 05.09.2001 року, у результаті трудового каліцтва, пов'язаного з виробництвом їй встановлено третю групу інвалідності з 45% стійкої втрати професійної працездатності - безстроково. При цьому визначена потреба у додаткових видах допомоги. У зв'язку з ушкодженням здоров'я, було порушено її нормальні життєві зв'язки, вона позбавлена реалізувати свої звички та бажання, в неї постійно виникають складнощі у зв'язку із загальною слабкістю, втомою, сильним болем в області голови, головокружінням. Всі ці фактори позначились на її здоровому сні, за останні роки вона погано спить у зв'язку з частим загостренням болю в голові, болях в області серця. Вона не може вести повноцінний образ життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратливості, страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Через стан здоров'я вона позбавлена можливості працювати. Враховуючи, що рішенням МСЕК їй встановлено третю групу інвалідності з 45% втрати професійної працездатності, та враховуючи, що трудове каліцтво вона отримала на роботах з небезпечними та шкідливими умовами праці, просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була їй завдана у результаті професійного захворювання на виробництві, яку вона оцінює в розмірі 50 000 гривень. В судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися. Суду надали заяви про розгляд справи з їх відсутністю Письмові заперечення відповідача проти позову залучені до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.01.2011 року, [PERSON], яка працювала маляром 4 ДЕЦ №2 КП „ЕЛУАШ" розряду, отримала травму пов'язану з виробництвом. Під час демонтажу рештівок впала на сходи та отримала закрити перелом шийки лівого стегна. 15.01.2001 року складений Акт №1 за формою Н-1 про нещасний випадок. В акті (п.7) встановлено, що причиною нещасного випадку є недотримання вимог безпеки при виконання робіт. [PERSON] допустила порушення законодавства про охорону праці, внаслідок виконання робіт не пов'язаних із займаною професією. За результатами висновку обстеження МСЕК №006437 від 05.09.2001 року, [PERSON] у результаті трудового каліцтва, пов'язаного з виробництвом, встановлена третя група інвалідності з 45%втратою професійної працездатності - безстроково. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про охорону праці" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". На час звернення позивача до суду Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" не передбачено обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст.10 ч.2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 11 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших особі, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не надано належних доказів, як б підтверджували факт порушення роботодавцем законних прав позивача як працівника КП „ЕЛУАШ". Також суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що трудове каліцтво вона отримала на роботах з небезпечними та шкідливими умовами праці, оскільки згідно Акту №1 за формою Н-1 складеного 15.01.2011 року про нещасний випадок, причиною нещасного випадку є недотримання вимог безпеки при виконання робіт. Тобто відсутня вина КП „ЕЛУАШ" у заподіянні шкоди позивачу. В зв'язку з викладеним, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed