Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-24 00:00:00

У вересні 2009 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу 2/3 частин земельної ділянки по вул..Севастопольській,234 в м.Миколаєві, визнання позивачів покупцями за договором з визнанням за кожною із сторін по 1/3 частині спірної ділянки. Позивачка вказувала на те, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 23.02.2006 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], вона, її чоловік - відповідач у справі [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] придбали в [PERSON], [PERSON], кожний в рівних частинах по 11/20 часток житлового будинку №234 по вул..Севастопольській в м.Миколаєві. Вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.03.2006 року. Придбана ними частка житлового будинку №234 по вул..Севастопольській у м.Миколаєві розташована на земельній ділянці загальною площею 826 кв.м з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. 17.05.2006 року вони також придбали у [PERSON] й частину земельної ділянки, на якій розташована частина житлового будинку, яку було оформлено на [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.05.2006 року [PERSON] міським управлінням земельних ресурсів 25.09.2006 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 826 кв.м.. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.07.2008 року частині будинку по вул..Севастопольській,234 в м.Миколаєві надано нову адресу: вул..Севастопольська,234/1.Згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно вони стали власниками житлового будинку №234/1 по вул..Севастопольській в м.Миколаєві по 1/3 частині кожний. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу 2/3 частин земельної ділянки по вул..Севастопольській,234 в м.Миколаєві, визнання позивачів покупцями за договором з визнанням за кожною із сторін по 1/3 частині спірної ділянки. В вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу, державного акту про право власності на земельну ділянку недійсними. Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 21.01.1986 року він є власником 14/100 частки житлового будинку №234 по вул..Севастопольській в м.Миколаєві. 31/100 частки вказаного житлового будинку належить його сестрі [PERSON]А і 11/60 часток родині [PERSON] Житловий будинок №234 розташований на земельній ділянці площею 826 кв.м. 22 грудня 2005 року без його відома, як співвласника вказаного житлового будинку, була здійснена приватизація земельної ділянки, внаслідок якої по 1/3 частині вказаної земельної ділянки було приватизовано [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Останні 9 березня 2006 року отримали державний акт на право власності на земельну ділянку. 17 травня 2006 року між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої було укладено договір купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки, загальною площею 826 кв.м. Після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки частково недійсним та визнання права власності. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 28.09.2009 року її позов було задоволено. На підставі вказаного вище договору купівлі-продажу земельної ділянки та рішення суду від 27 жовтня 2009 року у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано земельну ділянку площею 550 кв.м з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул..Севастопольській,234/1 в м.Миколаєві. 2 серпня 2011 року постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва визнано незаконним та скасовано п.10 рішення Миколаївської міської ради від 22 грудня 2005 року про надання у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 826 кв.м для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул.. Севастопольській, 234 в м.Миколаєві. Визнано незаконним Державний акт на право власності на землю від 9 березня 2006 року, виданий на імя [PERSON] Визнано незаконним Державний акт на право власності на землю від 28 вересня 2006 року, виданий на імя [PERSON] Посилаючись на те, що укладений договір купівлі-продажу та виданий на підставі нього і рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва Державний акт на землю порушує його право на спірну земельну ділянку, оскільки він позбавлений можливості користуватися своєю частиною земельної ділянки, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/3 частки земельної ділянки загальною площею 826 кв.м., розташованої за адресою: вул.. Севастопольська,234 у м. Миколаєві, укладений 17 травня 2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним Державний акт Серії ЯЖ № 867732 на право власності на земельну ділянку площею 550 кв.м., розташовану по вул.. Севастопольській, 234/1 у м. Миколаєві, виданий 27 жовтня 2009 року на імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2006 року № 1219, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2009 року. Ухвалою суду від 01.10.2012 року обидва позови обєднано в одне провадження. Ухвалою суду в якості співвідповідачів за позовом [PERSON] до участі у справі залучено [PERSON], [PERSON]. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала його позов. Просила про його задоволення. Представник відповідача [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував. Посилався на те, що даним позовом позивачем обрано неналежний спосіб захисту його права, оскільки відповідачі за його позовом є добросовісними набувачами земельної ділянки. До того ж [PERSON] не був стороною оспорюваного ним договору. Також просив застосувати строк позовної давності до його позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Представники третіх осіб посилалися на те, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню саме з заявлених ним підстав та вирішити питання у органах місцевого самоврядування щодо його права користування частиною земельної ділянки по вул..Севастопольській,234 він не має можливості , оскільки є дійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки та державний акт, яким визначено площу від загальної земельної ділянки розміром 550 кв.м. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши і оцінивши в сукупності наявні матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до положень ст..ст.12,.116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) набуття права власності чи користування землями державної або комунальної власності здійснюється за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Порядок та підстави безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений ст..118 ЗК України, відповідно до якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки. Тобто, підставою набуття права на землю в таких випадках є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з подальшим оформленням відповідних правовстановлюючих документів Відповідно до ст..126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. За правилами ст..155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», питання про недійсність документів, що посвідчують право приватної власності на землю, виданих на підставі рішення органу місцевого самоврядування, вирішується в судовому порядку в разі, якщо буде встановлено, що порушений порядок надання земельних ділянок або скасування такого рішення. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статі 203 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 21.01.1986 року [PERSON] є власником 14/100 частки житлового будинку №234 по вул..Севастопольській в м.Миколаєві. 31/100 частки вказаного житлового будинку належить його сестрі [PERSON]. Рішенням Миколаївської міської ради від 25 липня 2008 року частині житлового будинку по вул..Севастопольській,234, в якому по 11/60 часток належало [PERSON], [PERSON], [PERSON], надано нову адресу: вул..Севастопольська,234/1. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.09.2008 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності належить по 1/3 частці житлового будинку по вул..Севастопольській,234/1 у м.Миколаєві. Постановою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 2 серпня 2011 року, яка набрала законної сили 13.08.2011 року, визнано незаконним та скасовано пункт 10 рішення Миколаївської міської ради від 22 грудня 2005 року № 40/15 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, внесення змін до рішення міської ради та виконкому міської ради» про затвердження технічної документації та надання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 826 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по вул.. Севастопольській,234 в м. Миколаєві; визнано незаконним Державний акт на право власності на землю серії ЯБ № 828521 від 09 березня 2006 року на земельну ділянку площею 826 кв.м., розташовану по вул.. Севастопольській, 234 в м. Миколаєві, виданого на імя [PERSON]; визнано незаконним Державний акт на право власності на землю серії RГ № 592156 від 28 вересня 2006 року на земельну ділянку площею 826 кв.м., розташовану по вул.. Севастопольській,234 в м. Миколаєві, виданого на імя [PERSON]. З матеріалів справи вбачається, що Державний акт, на підставі якого сторонами було укладено оспорюваний договір, було визнано недійсним, а відповідачі отримали у власність земельну ділянку з порушенням норм земельного законодавства, що є підставою для визнання укладеної угоди та отриманого ними Державного акту недійсними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що порушені права позивача на земельну ділянку по вул..Севастопольській,234 в м.Миколаєві підлягають захисту шляхом визнання оспорюваного договору та державного акту, на підставі якого його було видано недійсними. При цьому оскільки судом вирішено питання про задоволення позову [PERSON], який фактично виключає позовні вимоги [PERSON] , суд приходить до висновку, що її позов задоволенню не підлягає. Що ж стосується доводів представника відповідача щодо обрання [PERSON] неналежного способу захисту права, а також те, що він не був учасником оспорюваної ним угоди, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки [PERSON] у відповідності до положень ст..215 ЦК України є особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням даного правочину. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] як співвласник частини житлового будинку має право користуватися частиною спірною земельної ділянки. Він ніколи не був її власником для можливості її витребування, а площа земельної ділянки, якою він має право як співвласник житлового будинку користуватися, ніким не визначалася. До того ж передача у власність земельних ділянок для обслуговування житлового будинку і господарських споруд є компетенцією міської ради. Твердження представника відповідача про пропуск [PERSON] строку позовної давності також не заслуговують на увагу, оскільки про своє порушене право позивач дізнався лише в листопаді 2010 року. У відповідності до ст..261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Outcome: approved