Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-31 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк»про визнання умов кредитного договору № 5884415, укладеного 26 листопада 2007 року між [PERSON] (нині [PERSON]) та ЗАТ «ПУМБ»(нині ПАТ «ПУМБ»), закріплених у п. 3.1.2 щодо використання для розрахунку процентів за користування кредитом кількість днів у році 360, - недійсним, внесення змін до зазначеного кредитного договору, визнання пункту 5.2 зазначеного кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 26 листопада 2007 року між позивачем та ПАТ «ПУМБ»було укладено кредитний договір № 5884415, за умовами якого банком було надано позичальнику кредит у розмірі 400000,00 доларів США строком до 26.11.2022 року зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитними коштами. У якості забезпечення виконання зобовязання щодо сплати основної заборгованості за кредитним договором та відсотків за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів) та інших виплат та витрат за кредитним договором, позивачем було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п.3.1.2 Кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються виходячи з залишку заборгованості за кредитом на початок кожного розрахункового періоду згідно з графіком повернення кредиту, виходячи з 360 днів у році та однакової кількості днів у кожному розрахунковому періоді протягом усього строку користування кредитними коштами, починаючи з дня надання кредиту по день повного погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач вважає, що включаючи до умов кредитного договору встановлену кількість днів у році 360, замість загальновизнаних 365/366, банк штучним шляхом завищує відсоткову ставку за користування кредитом, встановлену п.1.3 кредитного договору, тобто плата за користування кредитом у вигляді відсотків для відповідача кожний день збільшується на 2,15 долари США, що за один календарний рік складає 784,75 долари США, та за термін дії договору 11 771,25 долари США відповідно. Тому, позивач просить суд визнати недійсними умови вище зазначеного кредитного договору, закріплені у п. 3.1.2 щодо використання для розрахунку процентів за користування кредитом кількість днів у році 360 з внесенням відповідних змін до зазначеного пункту кредитного договору, та визнати пункт 5.2 зазначеного кредитного договору щодо встановлення відповідальності за прострочення строків сплати процентів, повернення кредиту у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення, -недійсним. Представник позивача у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що зазначений кредитний договір повністю відповідає законодавству України, та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, 26 листопада 2007 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «ПУМБ»було укладено кредитний договір № 5884415, за умовами якого банком було надано позичальнику кредит у розмірі 400000,00 доларів США строком до 26.11.2022 року зі сплатою 11,90 % річних за користування кредитними коштами. (а.с. 5-12). У якості забезпечення виконання зобовязання щодо сплати основної заборгованості за кредитним договором та відсотків за користування кредитом, неустойки (пені, штрафів) та інших виплат та витрат за кредитним договором, позивачем було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Згідно з свідоцтвом про зміну імені, виданим Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 16 червня 2010 року, про що в Книзі реєстрації зміни імені зроблено відповідний актовий запис за № 26, [PERSON] змінив імя на [PERSON] (а.с. 13). Пунктом 3.1.2 кредитного договору № 5884415 від 26 листопада 2007 року передбачено, що проценти за користування кредитом розраховуються виходячи з залишку заборгованості за кредитом на початок кожного розрахункового періоду згідно з Графіком повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, закріпленими в Додатку № 1 до цього Договору та виходячи з 360 днів у році та однакової кількості днів у кожному розрахунковому періоді, протягом всього строку користування кредитними коштами, починаючи з дня надання кредиту (включаючи цей день) по день повного погашення заборгованості за кредитом (не враховуючи цей день). Нарахування процентів здійснюється щоденно. Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник з приводу відповідності п. 3.1.2, укладеного між сторонами кредитного договору № 5884415 від 26 листопада 2007 року, вимогам діючого цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуться щомісяця до дня повернення позики. Як вбачається з кредитного договору № 5884415 від 26 листопада 2007 року, його було укладено сторонами шляхом підписання, що свідчить про те, що сторони з дня його укладення досягли згоди з усіх істотних його умов, у тому числі й стосовно редакції п. 3.1.2, яким передбачено метод нарахування плати за користування кредитом з розрахунку місяця, рівного календарній кількості днів, та року, рівного 360 днів (а.с. 6). Крім того, п. 1.18 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України» від 18.06.2003 року № 225 передбачено, що для обрахування процентних доходів і витрат застосовуються такі методи визначення кількості днів: зокрема, метод «факт/360»- передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно у році 360 днів. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Також, як встановлено судом, пунктом 5.2 кредитного договору № 5884415 від 26 листопада 2007 року встановлена відповідальність за прострочення строків сплати процентів, повернення кредиту у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення. Позичальник в свою чергу, відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 5884415 від 26 листопада 2007 року, зобовязався використати кредит за цільовим призначенням та сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит в порядку та у строки, обумовлені цим Договором. Посилаючись на ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Слід зазначити, що пеня не є грошовим зобовязанням, а є фінансовою санкцією. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з вимог діючого законодавства, пеня є різновидом неустойки, яку сторонами було визначено в якості відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому, згідно з ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Наявність у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України підтверджується матеріалами справи та не оспорюється, тому здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Отже, встановивши, що під час укладення правочину позивач виявив власне волевиявлення та вільну внутрішню волю, підписавши кредитний договір погодився зі всіма його істотними умовами, в тому числі щодо методу нарахування плати за користування кредитом з розрахунку місяця, рівного календарній кількості днів, та року, рівного 360 днів, що визначено п. 3.1.2 кредитного договору, а також щодо відповідальності за прострочення строків сплати процентів, повернення кредиту у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми прострочених виконанням зобовязань за кожен день прострочення, що визначено п. 5.2 кредитного договору, суд дійшов висновку про відповідність змісту оспорюваних пунктів договору діючому законодавству. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів наданих сторонами у справі, а також інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає можливим у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed