Jurisdiction: civil
Date: 2012-09-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 12.05.2011 року працювала на Запорізькому державному підприємстві «Радіоприлад»на посаді архіваріуса та 08.02.2012 року звільнилася з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням адміністрацією чинного законодавства про працю. На день її звільнення відповідач не виплатив їй вихідну допомогу, тому вона просить суд стягнути на її користь з відповідача вихідну допомогу у розмірі 3810 гривень. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Литвиненко Ж.М. у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти стягнення з Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 3810 гривень. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно ч.4 ст.174 Цивільно-процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі даних трудової книжки на ім'я, встановлено, що вона працювала на Запорізькому державному підприємстві «Радіоприлад»та 08.02.2012 року звільнилася з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням адміністрацією чинного законодавства про працю (а.с.3). Як вбачається із довідки, виданої заступником директора та головним бухгалтером Запорізького державного підприємства «Радіоприлад»та наданої суду позивачем, розмір невиплаченої [PERSON] вихідної допомоги складає 3810 гривень (а.с.2). На підставі ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] Запорізьким державним підприємством «Радіоприлад»не було проведено повного розрахунку, а саме не було виплачено нараховану вихідну допомогу. Не розрахувалось підприємство з позивачем і на момент розгляду даного спору. Відповідно до ст.44 Кодексу законів про працю України при порушенні трудового договору з підставі, зазначених у ст.ст.38, 39 Кодексу законів про працю України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до п.3.9. Інструкції зі статистки заробітної плати, розробленої відповідно до Законів України «Про Державну статистику»та «Про оплату праці»та затвердженим наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2044 року суми, нараховані працівниками за час затримки розрахунку при звільненні (вихідна допомога) не належить до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою. Таким чином, спір про стягнення вихідної допомоги відноситься до трудового спору, зазначеному у ч.1 ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи позивачем були вжиті усі можливі заходи щодо отримання належних йому як працівникові виплат при звільненні. Він своєчасно, тобто у передбачений законодавством трьохмісячний строк, звернувся до суду для захисту порушеного права. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, а також те, що відповідач визнав позов повністю, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по вихідній допомозі ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Так як позивач при подачі позовної заяви на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ч.2 ст.88 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved