Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-06 00:00:00

08 вересня 2012 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначила, що є власником житлового будинку № 62 по вулиці Айвазовського в місті Маріуполі. В даний час у будинку протиправно зареєстрований та проживає відповідач [PERSON], який раніше був зареєстрований у ньому з її дозволу. На сьогодення вона має намір розпорядитися належною їй нерухомістю, однак реєстрація відповідача у будинку створює для неї перешкоди, а в добровільному порядку він відмовляється знятися з реєстраційного обліку. Відповідач приходиться чоловіком її доньки, однак в даний час їх сумісне проживання стало неможливим та шлюбі відносини між ними фактично припинено. Крім того, відповідач не здійснює будь-якої участі у веденні домашнього господарства і підтримання належного стану будинку, не сплачує комунальних послуг, створює нестерпні умови для її проживання та проживання її родини. Просить в порядку ст.ст. 386, 391 ЦК України усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, виселивши відповідача з будинку на підставі ст. 109 ЖК України, а також зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] доводиться йому тещею. Вона є власником спірного будинку, зареєстрована у ньому, однак близько 30 років проживає у [INFO]. У даному будинку він проживає спільно із своєю дружиною [PERSON], яка є донькою позивача, з 1979 року, а фактично зареєстрований у ньому з вересня 1985 року. Також у будинку зареєстровані їх спільні донька та син, однак вони мають свої родини та фактично проживають за іншими адресами. Нещодавно у родині виникли суперечки. Дружина спочатку зверталася до суду з приводу розірвання шлюбу, проте в подальшому у звязку із примиренням відкликала заяву. У даний час шлюбно-сімейні стосунки між ними нормалізуються. З моменту проживання у будинку за рахунок спільних із дружиною коштів вони поліпшували умови проживання у будинку, обладнали його, постійно підтримували належний технічний стан. Для нього є незрозумілим ставлення позивача на даний час. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння № 23 по вулиці Айвазовського вмісті Маріуполі, що підтверджено свідоцтвом про право власності, виданим від 19.02.1985 року за реєстровим № 757, та реєстраційним посвідченням, виданим Ждановським БТІ від 26.02.1985 року (а.с. 6-7) З виписки з домової книги на домоволодіння № 23 по вулиці Айвазовського в місті Маріуполі вбачається, що нумерацію будинку змінено з № 23 на № 62 (а.с. 8). Крім того, з наведеної виписки вбачається, що будинку зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також відповідач [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватні власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому в сенсі положень ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника жилого будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як власник та члени його сімї. За змістом позову та поясненнями відповідача [PERSON] він вселився до спірного житла разом із своєю дружиною [PERSON], яка є донькою позивача, у 1985 році з дозволу його власника [PERSON] Є зареєстрованим у будинку з 17 вересня 1985 року і фактично постійно проживає у ньому з цього часу. Таким чином, відповідач [PERSON], вселившись на правах члена сімї до будинку, правомірно набув права користування цим житом та продовжуючи проживати у ньому, не втратив цього права. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут, тобто право користування чужим майном, зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Згідно із ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що наявність реєстрації відповідача [PERSON] у будинку та його реєстрація не створює для власника [PERSON] перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим нерухомим майном, а тому позовні вимоги в цій частині на думку суду є безпідставними та необґрунтованими. Разом зі тим, відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, покладену позивачем [PERSON] за підставу своїх вимог, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Однак, відповідно до ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач,, члени його сімї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними водній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Проте, позивач [PERSON], не прибувши у судове засідання, обмежившись при цьому заявою про розгляд справи у її відсутність, не надала жодних доказів на підтвердження систематичного порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття, а також застосування нього заходів запобігання і громадського впливу, і посилань на наявність таких доказів за змістом позову нею не зазначено. Наведені ж позивачем посилання на бездіяльність відповідача [PERSON] у веденні домашнього господарства і підтриманні належного стану будинку, несплату комунальних послуг тощо, також не підтверджено жодними доказами і взагалі не мають істотного значення для вирішення справи. За відсутності передбачених законом підстав для виселення відповідача із займаного жилого приміщення відсутні і законні підстави для його зняття з реєстраційного обліку. Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, а тому відмовляє у його задоволенні у повному обсязі. На підставі ст.ст. 64, 109, 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 386, 391, 403 ЦК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України»,

Outcome: dismissed