Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-20 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 05.09.1982 року по 28.02.2005 року та з 03.01.2007 року по 12.08.2009 року він працював на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обовязків він отримав професійне захворювання і 26.01.2011 року МСЕК вперше встановила йому 65 % стійкої втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в звязку з ушкодженням здоровя, порушились його нормальні життєві звязки та звички, що потребує від нього додаткових зусиль для організації життя. В звязку з втратою здоровя, він потребує подальшого як амбулаторного, так і стаціонарного лікування. Погіршення стану здоровя втратило його сподівання на ведення звичайного способу життя - не має змоги займатися фізичною працею, переносити тяжкості, довго ходити, не може нормально спілкуватися з людьми, друзями та рідними. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 70 000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заявлені до них позовні вимоги не визнала та пояснила, що чинне законодавство не передбачає правових підстав для стягнення моральної шкоди з товариства, так як питання про порядок відшкодування моральної шкоди, завданої виробничою травмою або професійним захворюванням на даний час законодавчо не врегульоване, що унеможливлює відшкодування такої шкоди власником підприємства або його уповноваженим органом. Крім того, вважає, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди в звязку з професійним захворюванням, оскільки останній був ознайомлений про наявність на робочому місці шкідливих і небезпечних виробничих факторів, про можливі наслідки їх впливу на здоровя та погоджуючись на запропоновані йому умови праці, позивач усвідомлював можливі негативні наслідки для свого здоровя та несе солідарну відповідальність за їх настання. Крім того стверджує, що позивач пропустив, встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з даним позовом. Просить в задоволенні позову відмовити. Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, не подавши з цього приводу ніяких заяв чи клопотань. Суд вислухавши доводи осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач з 28.01.1972 року по 03.07.1972 року знаходився в трудових відносинах з Сумським заводом тяжкого компрессоробудівництва та працював на посаді практиканта слюсаря котельника, слюсарем збиральником; з 04.04.1973 року по 16.04.1976 року працював на Мелітопольському компрессорному заводі клепальником карбувальником, інженером-технологом, слюсарем-збиральником, учнем формувальника, формувальником машинного формовання; з 25.07.1978 року по 03.07.1979 року працював на Тростянецькому заводі «Електробутприлад» на посаді термистом на нагрівальних печах, майстер механо-заготівельного цеха, різьбяр; з 17.07.1979 року по 30.12.1981 працював формувальник машинного формування; з 05.02.1982 року по 01.12.1994 року працював на ПАТ «СНВО ім. М.В. Фрунзе» формувальником, стерженщиком, майстром, земледілом, старшим майстером, сталеваром електропечі; з 01.06.2001 року по 20.04.2001 року працював на ДП «Завод ОБВТ» сталеваром електропечі; з 11.05.2001 року по 21.12.2001 року працював на «Оленегірському механічному заводі» сталеваром електропечі; з 29.04.2002 року по 28.02.2005 року працював на ПАТ «СНВО ім. М.В. Фрунзе» майстром, сталеваром електропечі; з 18.03.2005 року по 01.12.2006 року працював на ВАТ «Центролит» майстром, плавильником; з 03.01.2007 року по 12.08.2009 року працював в ПАТ «СНВО ім. М.В. Фрунзе» сталеваром електропечі, що підтверджується копією його трудової книжки. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 102 від 22.11.2010 року позивачу встановлено такі професійні захворювання: Силікоз II ст. qr/qr 2/2 повільного розвитку. Захворювання професійне. Хронічне обструктивне захворювання легень II ст. токсично-пилової етиології у стадії нестійкої ремісії, Емфізема легень II ст., Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість з помірним ступенем (III ст.) зниження слуху професійного характеру - Основний діагноз, ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз СН ІІА ст. Виразкова хвороба дванадцятиперстної кишки, неактивна фаза. Розповсюджений остеохондроз, спондилоартроз переважно попереково-кресцового відділу хребта з явищами міофіброза м'язів надлопаткової області, переартрозом та остеоартрозом ліктьових і плечових суглобів, вегетативно-сенсорними порушеннями на руках. Пресбіопія. Хронічний конюнктивіт. Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей - Супутній діагноз./а.с. 8/. При первинному огляді 26.01.2011 року фтизіатрична МСЕК встановила йому ІІІ групу інвалідності та 65 відсотків втрати професійної працездатності, у звязку з професійним захворюванням, що підтверджується відповідною довідкою МСЕК /а.с.9, 10/. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 102 від 22.11.2010 року /а.с. 8/ причиною професійного захворювання, встановленого позивачу є проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та пилу. Професійне захворювання виникло в звязку з недосконалістю технологій, неефективним використанням засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих та тяжких умовах праці. Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в звязку зі значним погіршенням стану здоровя. Внаслідок погіршення стану здоровя позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обовязок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обовязки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобовязаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоровя працівникові під час виконання ним трудових обовязків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. Суд не може взяти до уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки на дані спірні правовідносини не поширюється строк позовної давності. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не розповсюджується на вимоги щодо відшкодування шкоди, що завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя чи смертю. Аналогічні розяснені надані у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивача, тривалість вимушених змін у його життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 2000 гривень.

Outcome: partial