Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-26 00:00:00

У вересні 2012 року до суду звернувся ПАТ « Альфа Банк» з вказаним позовом до [PERSON]В, [PERSON] Представник позивача в судове засідання не з»явився, про час та дату слухання справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав заяву про слухання справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та прохав суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства « Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором 110455 грн. 74 коп. та судові витрати понесені при подачі позову до суду в розмірі 1104 грн. 56 коп. Відповідачі у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі. В запереченні на позовну заяву пояснили, що позивачем не надано належних доказів права звернення до суду (передачі йому права вимоги у встановленому порядку). Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач стверджує, що за договором від 30.04.2008 р. саме Закрите акціонерне товариство «Альфа Банк» набуло права кредитора відносно зобов»язань [PERSON] [PERSON] позовні вимоги у позові про стягнення заборгованості висуває саме Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк». Ст. 512 ЦК України передбачено можливість зміни кредитора у зобов»язанні, зокрема в наслідок передання ним свої прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Однак первісний кредитор у зобов»язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Позивач не довів, що йому було передано оригінали кредитного договору №490066766 від 30.04.20008 р., договору поруки, а також інформацію про розрахунки між попереднім кредитором та боржником. Відповідно до ст.. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмо повідомлений про заміну кредитора у зобов»занні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов»язку новому кредиторові, до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні. Докази переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні позивач до звернення до суду ні мені ні поручителю не надавав. Позивач не довів права вимагати дострокового повернення всіх сум за кредитним договором (несумлінності боржника). Згідно умов кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк» було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 від 29.12.2008 до кредитного договору № 490066766 від 30.04.20008 р, а також між [PERSON] та ЗАТ «Альфа Банк» було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 від 29.12.2008 до договору поруки № 4900667666-П від 30.04.2008р., якими і було визначено дату остаточного повернення кредиту саме 30 квітня 2017р. Щодо вимоги сплати по відсоткам та пені не наведено жодних розрахунків та їх нормативного обґрунтування. В позові зазначено тільки кінцеві значення, які на думку позивача відповідають дійсності і мають бути стягненні на його користь. З огляду на це розмір позовних вимог не може вважатися доведеним. Також позивач не вказує у позовній заяві, що згідно «акту прийому-передачі автомобіля» від 16.02.2010 в [PERSON] було вилучено автомобіль марки ЗАЗ ТР699Р-ЗНГ, державний номер [NUMBER] 2008 року випуску, червоного кольору, номер свідоцтва про реєстрацію в органах ДАІ ВІС067382. Пізніше [PERSON] дізнався, що машина взагалі була реалізована, що також є порушенням вимог законодавства. Суд заслухавши пояснення відповідачів, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: 30 квітня 2008 року між ЗАТ « Альфа-Банк», яке відповідно до Статуту перейменовано на ПАТ « Альфа Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 490066766, відповідного до якого позивач на дав позичальнику кредит в сумі 10134,34 доларів США зі строком користування до 30.04.2013 року., зі сплатою 14,5 % річних. Відповідно до кредитного договору [PERSON] взяв на себе зобовязання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у встановлені кредитним договором терміни. В забезпечення виконання умов кредитного договору 30.04.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ « Альфа Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 49066766-П. Відповідно до Договору поруки передбачено, що [PERSON] зобовязалася перед позивачем відповідати солідарно за виконання [PERSON] усіх його зобовязань перед банком в повному обсязі, що виникли з кредитного договору. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором; щомісячних платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного Кодексу України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо. Солідарну відповідальність перед кредитором несуть і боржник, і поручитель, якщо інше не встановлено договором поруки відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них або зазначити, що обовязок чи право є солідарним. Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного Кодексу України в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв»язку з виникненням простроченої заборгованості за кредитним договором позивач направив відповідачам вимогу від 25.07.2012 року за № 50781-102 про досудове врегулювання спору, на яку вони не відреагували, свої зобовязання за кредитним договором не виконали. Станом на 30.06.2012 року має прострочену заборгованість за кредитом 7691 доларів США 25 центів, що за курсом НБУ на 30.06.2012 р. складає - 61472,32 грн.; за відсотками - 2220 доларів США 16 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 17744,61 грн.; пеня - 35531 доларів США 96 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 283989,18 грн. Проте, з огляду на принцип розумності та справедливості позивач просить стягнути з відповідачів 11% від нарахованої пені. Станом на дату розрахунку заборгованості за кредитним договором № 490066766 від 30.04.2008 року сума пені в розмірі 11% складає -31238,81 грн. Посилання відповідача [PERSON] на те, що оскільки кредитний договір було змінено і відповідно договір поруки є недійсним не мають правових підстав, оскільки відповідачі ( в тому числі [PERSON]М.) підписали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору та договору поруки 29.12.2008 року. Крім того позиція відповідачів, що ПАТ « Альфа Банк» та ЗАТ « Альфа Банк» є різними юридичними особами є помилковою, оскільки було змінено лише організаційно - правову форму відповідно до вимог закону. Відповідно до наданих позивачем розрахунків кошти отримані від реалізації автомобіля, що перебував у заставі, були направлені на погашення кредиту. Заборгованість за кредитним договором підтверджується наданими позивачем розрахунками, а відповідачі не надали суду своїх розрахунків та чи будь-яких інших доказів, які б спростовували розрахунок позивача. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, як використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідно до листа № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року НБУ операції з цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу ( генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже ЗАТ « Альфа- Банк» мав законні підстави для кредитування в іноземній валюті. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved