Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-30 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська де третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності, визнання недійсним та скасування заповіту, встановлення факту набуття права спільної сумісної власності, встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначив, що у 1957 році його батько [PERSON], який помер 27 березня 1988 року, та його мати, [PERSON], яка померла 29 березня 2010 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за спільні сімейні кошти, самовільно побудували на земельній ділянці по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську житловий будинок з надвірними спорудами, проживали в ньому, володіли та користуватись ним. Але право власності на вказане домоволодіння не було оформлене та зареєстроване батьками за життя. Відповідно до рішення [PERSON] комітету Амур - Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 298/5 від 18.05.1989 року ( про яке позивач дізнався лише у травні 2011 року) про узаконення за вже померлим на той час батьком, [PERSON], житлового будинку по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську та про затвердження акту прийому житлового будинку та узаконення чотирьох житлових кімнат, на думку позивача вказане рішення є незаконним оскільки на момент його прийняття, [PERSON], не міг мати ніяких цивільних прав та обовязків, оскільки його правоздатність припинилась в звязку з його смертю. Однак, згаданий документ містить відомості про домоволодіння, які є важливими для вирішення справи: вказує рік забудови, має посилання на акт обстеження та згоду архітектора, підтверджує факт, що домоволодіння розташоване по вул.. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську є майном, що нажите [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу. Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.04.1957 по 19.08.1969 року, від шлюбу народилися - [PERSON], [INFO], та [PERSON] ( [PERSON]) Семенівна, [INFO]. Як зазначив позивач, у будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська, до дня своєї смерті 27.03.1988 року проживав його батько, [PERSON], разом з батьком проживала мати позивача [PERSON], його сестра [PERSON], позивач - [PERSON], та до 1 березня 1981 року, дня своєї смерті, батькова мати - [PERSON]. 19.08.1969, коли позивач ходив до школи, батьки розлучилися, але мати залишилась мешкати за цією ж адресою. Той факт, що батько не заперечував проти того, щоб мати продовжувала проживати у будинку по вул.. Дмитренко,80, ще раз доводить, що він визнавав за нею право власності на половину зазначеного домоволодіння. У 1983 році позивач одружився та переїхав жити за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Штормова 123, сестра також після укладення шлюбу 12.07.1980 теж не проживала у будинку 80. 27.03.1988 року [PERSON], помер, після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаного вище будинку. Оскільки батьки розлучились у 1969 році, на думку позивача, єдиними спадкоємцями після батька за законом є його рідні діти: позивач - [PERSON] та його сестра - [PERSON]. Після смерті батька позивач, фактично прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, бо доглядав за будинком - робив поточні ремонти, допомагав матері по господарству, обробляв присадибну ділянку. Питань зі сторони [PERSON] та [PERSON] не було, ніяких заперечень вони не висловлювали, підтримували теплі родинні стосунки, позивач вільно здійснював управління та володіння спадковим майном, і тому вважав себе таким, що фактично прийняв спадщину. А коли 29 березня 2010 року померла мати позивача, [PERSON], позивач вирішив оформити своє право на спадщину та зареєструвати належну за законом частину спадкового майна (домоволодіння). З цією метою звернувся 20 серпня 2010 року з заявою до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, бо після смерті матері відкрилась спадщина на іншу 1/2 частину будинку розташованого по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську. Тоді ж у березні 2010 року в нотаріальній конторі дізнався про існування заповіту, який, начебто, склав батько, ще у 1987 році, за яким усе належне йому майно батько заповів, [PERSON]. Заповіт позивач вважає надійсним, з огляду на те, що батько, заповідаючи своє майно зазначив «Я, [PERSON]»замість [PERSON], вказане свідчить на грубе порушення норм діючого на той час законодавства - державним нотаріусом особа заповідача за паспортом встановлена не була. У звязку зі смертю позивача, до суду надійшла заява його правонаступника [PERSON], який просив суд визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 18.05.1989, визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право приватної власності від 14.06.1989, визнати недійсним та скасувати заповіт від 28.01.1987, встановити факт набуття права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], встановити факт прийняття спадщини [PERSON], встановити факт набуття права приватної власності та визнати право власності в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити, зазначивши, що позивач не вважав за потрібне звертатися до нотаріальної контори, оскільки фактично прийняв спадщину. В судовому засіданні представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська заперечував проти задоволення позову. На вимогу суду надати архівну справу, та матеріали які стали підставою для прийняття рішення [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 18.05.1989, представник відповідача надав оригінал рішення, та зазначив, що будь які інші матеріали, як то заява [PERSON] та акт обстеження відсутні. Третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора подала до суду заяву у якій просила розглядати справу за їхньої відсутності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Як вбачається зі Свідоцтва про смерть [PERSON] помер 27.03.1988, запис №544 06.04.1998 ( а.с.12) Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу [PERSON] актовий запис 613 від 19.08.1969 ( а.с.11) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~14.06.1989 відділом комунального господарства видано Свідоцтво [PERSON] про право приватної власності на житловий будинок 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська, на підставі рішення виконкому АНД ради народних депутатів №298/5 від 18.05.1989 ( а.с.13-14) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до Свідоцтва про смерть 29.03.2010 померла [PERSON], актовий запис №647 від 12.04.2010 ( а.с.15) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Батьками [PERSON] [INFO] відповідно до Свідоцтва про народження є : [PERSON] та [PERSON] ( а.с.21) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська є [PERSON] ( а.с.31) \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~28.01.1987 [PERSON] склав заповіт на все своє майно на користь [PERSON] ( а.с.42) [PERSON] від обовязкової долі у спадщині відмовилася ( а.с.43) Відповідно до письмових пояснень [PERSON], [PERSON] - після смерті батька, позивач [PERSON] приїздив до [PERSON] та допомагав їй ( а.с. 100- 101) 22.05.2012 помер [PERSON], актовий запис №900 від 12.06.2012 року ( а.с.111) Відповідно до перекладу з російської мови на українську у Свідоцтві про смерть, по батькові [PERSON] вказано як «Селіверетович»( а.с.113) Відповідно до повідомлення четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори після померлого [PERSON] на підставі заяви [PERSON] було відкрито спадкову справу до якої долучено заяву про прийняття спадщини від імені [PERSON] та станом на 12.12.2012 свідоцтво про право на спадщину не видавалось ( а.с.125) Як встановлено судом, рішення [PERSON] комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області №298/5 від 18.05.1989 про узаконення за [PERSON] житлового будинку 80 по вулиці Дмитренко м. Дніпропетровська та свідоцтво про право приватної власності - за життя [PERSON] не оскаржувалося, із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] позивач не звертався. Позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування заповіту, не підлягають задоволенню з підстав зазначених у позові з посиланням на розбіжності у написанні по батькові [PERSON], оскільки як свідчать інші матеріали справи, як-то переклад з російської мови на українську Свідоцтва про смерть, по батькові [PERSON] вказано як «Селіверетович»( а.с.113) та з Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська є [PERSON] ( а.с.31) Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до п.124. "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР", затвердженої 31.10.1975, № 45/5 та яка діяла на час спірних правовідносин, Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 Цивільного кодексу УРСР, одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові за №7 від 30.05.2008, п.23, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, однак в супереч наведеному позивачем не надано суду постанову нотаріуса про відмову в оформленні права на спадщину. Що стосується вимог в частині встановлення факту набуття права спільної сумісної власності, встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач по справі та його представники, не скористалися у повному обсязі процесуальними правами визначеними ЦПК України, зокрема не заявляв клопотання щодо забезпечення доказів шляхом їх витребування, за умови складнощів у самостійному їх отриманні, що надало би змогу суду дійти іншого висновку ( ст. 133-137 ЦПК України). Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність для їх розподілу, з врахуванням результатів розгляду справи.

Outcome: dismissed