Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Прокуратури Чернівецької області, [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що у звязку з тим, що позивач працює в державній податковій службі України [PERSON] написав на нього ряд скарг. Дані скарги не знайшли свого підтвердження, про що свідчать постави про відмову в порушенні кримінальної справи. Зазначав, що [PERSON] веде систематичне спостереження за приватним життям позивача, користуючись тим, що є сусідом позивача. Наслідком спостереження є чисельні скарги до правоохоронних органів. Зазначає, що не може він та члени його родини жити повноправним життям, оскільки все що відбувається на подвірї помешкання позивача відповідач трактує як злочин. Просив суд: Дії [PERSON] по стеженню за приватним будинком та фотографуванню території приватного будинку позивача - визнати незаконними. Стягнути на користь позивача з Чернівецької обласної прокуратури та [PERSON] в солідарному порядку суму моральної шкоди в розмірі 50000 (п'ятдесяти тисяч) 00 коп. Заборонити [PERSON] в подальшому стежити за [PERSON], за його сім'єю - [PERSON], [PERSON], [PERSON], за територією господарства за адресою : Чернівецька область, м. Глибока, провулок І.Бойка, 10 . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та надав суду пояснення аналогічні позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав до суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Судом установлено, що [PERSON] працює в органах Державної податкової служби України. (а.с. 84-87 наглядового провадження 04/5-1447-07 (2010)) За час перебування позивача на різних посадах в органах Державної податкової служби України [PERSON], було написано ряд скарг на позивача як на посадову особу ДПІ. По всі скаргам [PERSON] були проведені відповідні перевірки, по результатам яких порушень законодавства з мого боку встановлено не було. (а.с.8-15) Як убачається з матеріалів справи [PERSON] неодноразово звертався до органів по боротьбі з корупцією ДПА в Чернівецькій області, Прокуратури Чернівецької області Як убачається з даних скарг [PERSON] вів систематичну діяльність по нагляду за приватним життям позивача та членів його сімї. Зокрема, в наглядовому провадженні 04/5-1447-07 (2011)міститься колективна скарга міститься посилання від 15.032009 року в якій є посилання на те що [PERSON] придбав ряд автомашин, провів євроремонт свого особняка, придбав різну мебель і техніку. В наглядовому провадженні 04/5-1447-07 (2010) міститься висновок від 23 травня 2008 року про результати службової перевірки відомостей викладених у двох зверненнях [PERSON] від 12.05.2008 р. та від 17.05.2008 року. (а.с.22-29). Зданого висновку вбачається, що при проведення перевірок по скаргам [PERSON] було встановлено, що [PERSON] звертався зі скаргами в яких вказував на факти приватного життя [PERSON], щодо придбання останнім автотранспорту, ремонту власного будинку. Крім того, з висновку вбачається, що [PERSON] надавав фотографії з коментарями, де вказувалось на факти проведення будівельних робіт у помешканні [PERSON]. У висновку міститься інформація про те, що [PERSON] фіксував факти використання службового автомобіля [PERSON], а саме зазначав що автомобілем привозили металевий вольєр. Вказував на ремонтні роботи по заміні вікон у будинку позивача. Вказані відомості відображені і у поясненні [PERSON]Г.(а.с.83-81) Крім того, як установлено судом в матеріалах справи міститься заява [PERSON], від 30.08.2010 року та пояснення [PERSON] від 30 вересня 2010 року(а.с.16.17). З змісту даних документів видно, що [PERSON] детально описує факти використання позивачем службового автотранспорту, а також вказує на факти використання позивачем та членами його сімї приватного транспорту про цьому є посилання на фотографії (за липень-серпень 2010 року), де вказано число, місяць рік. Також, як убачається з дослідженого в судовому засіданні двох аркушів паперу з надрукованим текстом за підписом [PERSON], з яких вбачається детальна хронологія приїзду та відїзду позивача з власного помешкання та роботу і навпаки. З зазначенням часу перебування як вдома так і на роботі. Дані спостереження були здійснені протягом липня серпня 2010 року(а.с.19-20) Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до переконливого висновку, що діями [PERSON], які проявлялись у прослідковуванні за приїздом та відїздом позивача, постійного фотографування всіх подій на приватному подвір'ї позивача, вважає, що такі дії посягають на приватне життя позивача та членів його сімї. З досліджених в судовому засіданні доказів за весь період написання скарг жодна скарга [PERSON] відносно позивача та його приватного життя не підтвердилась. Відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди субєкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України „Про захист персональних даних від 1\~червня 2010 року № 2297VI (далі Закон № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України „Про інформацію від 2 жовтня 1992 року № 2657ХІІ зі змінами (далі Закон № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України „Про доступ до публічної інформації від 13 січня 2011 року № 2939VI (далі Закон № 2939). Таким чином, на думку суду, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). За нормами Цивільного кодексу України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України). Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Сімейне життя це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сімї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина пята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Парламентська [PERSON] Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави суду вважати, що реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Аналізуючи питання щодо поширення інформації про сімейне життя особи, яка займає посаду, повязану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, суд враховує, що така інформація зазвичай стосується не лише цієї особи, а й інших осіб, зокрема членів її сімї, яким Конституція України теж гарантує право на невтручання в їх особисте і сімейне життя, крім випадків, визначених законом. Тому поширення даних про таких фізичних осіб членів сімї, що можуть стати відомими в результаті поширення інформації про саму посадову особу, крім випадків, визначених законом, може призвести до порушення їх конституційних прав, зашкодити гідності, честі, діловій репутації тощо. Застереження щодо недопущення порушення конституційних прав членів сімей посадових осіб Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 6 жовтня 2010 року № 21-рп/2010. Як зазначив Конституційний суд України у своєму рішенні від 20 січня 2012 року у справі № 1-9/2012 за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Положення ч.1 ст. 32, ч. 3 ст. 34 Конституції України перебувають у системному взаємозвязку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації. Парламентська [PERSON] Європи в Резолюції № 1165 зазначила, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (пункт 11). Виходячи з цього право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема засобів масової інформації (пункт 12 Резолюції № 1165). Положення частини другої статті 32 Основного Закону України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, повязану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сімї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституційний суд України у своєму рішенні від 20 січня 2012 року у справі № 1-9/2012 за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України прийшов до висновку, що: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] своїми діями порушив вищевказані норми закону що до збирання та поширення відомостей про особисте та приватне життя позивача. Суд не приймає до уваги доводи позивача про бездіяльність прокуратури Чернівецької області що до дій [PERSON], оскільки як установлено судом на всі скарги, які направлялись [PERSON] на адресу Прокуратури Чернівецької області було відреаговано, про що свідчать досліджені судом відмовні матеріали. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи, те, що незаконними діями [PERSON] були порушені нормальні життєві зв'язки позивача як приватної особи, з-за постійного „контролю" [PERSON], що відобразилось на відносинах позивача всередині сім'ї та з друзями, суд вважає, що на користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. в іншій частині суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь відповідача слід відмовити у звязку з безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, доводи сторін, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні в судовому засіданні всіх доказів, що є в матеріалах справи, в їх сукупності,

Outcome: partial