Jurisdiction: civil
Date: 2013-06-02 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про стягнення боргу, зазначаючи, що [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, за яким передав відповідачу грошові кошти в розмірі 3500 доларів США, що складає 27976 гривень, які [PERSON] зобов'язалась повернути у строк до 31 грудня 2012 року. Відповідач своїх зобов'язань не виконала, грошові кошти у строк обумовлений договором не повернула, у зв'язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в гривневому еквіваленті в розмірі 27976 гривень, три проценти річних в розмірі 839 гривень. Уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 28032 гривень, три проценти річних в розмірі 839 гривен, а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 40000 гривень. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю від 10.09.2010 року [PERSON] підтримав уточнену позовну заяву. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що грошові кошти позивачу повернула, що могло бути підтверджено поясненнями свідка. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно розписки складеної 16.12.2011 року, [PERSON] отримала від [PERSON] суму позики в розмірі 3500 (три тисячі п'ятсот) доларів США, які зобов'язалась повернути у строк до " 31" грудня 2012 року. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Аналіз частини другої статі 1047 ЦК України свідчить про те, що розписка не є різновидом договору, а є документом, що підтверджує його укладення, тому надаючи правову кваліфікацію виниклим правовідносинам, суд вважає, що між сторонами був укладений правочин, волевиявлення сторін якого закріплене в розписці, з чого суд встановив, що між сторонами був укладений договір позики, а між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відхиляючи заперечення відповідача, суд констатує, що згідно з положенням статті 545 ЦК України виключно наявність боргового документа у боржника або розписка складена кредитором про повернення грошових коштів підтверджує виконання боржником свого обов'язку за договором. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Оскільки відповідач не надав ані розписку, що підтверджує факт розрахунку, ані оригінал боргового документу - розписку від 16.12.2011 року суд вважає відповідача таким, що не виконала грошове зобов'язання. Крім того, відмовляючи в задоволенні клопотання щодо виклику свідка, на підтвердження вказаних відповідачем обставин, суд виходить з положень ст. 59 ЦПК України, згідно якої, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки статтею 545 ЦПК України вказані конкретні засоби доказування факту розрахунку з кредитором, пояснення свідки є недопустимим доказом здійснення такого розрахунку, а відтак до уваги не приймається. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, сума позики в розмірі 3500 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 27976 гривень, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог в частині стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд за зазначає, що з розписки від 16.12.2011 року вбачається, що позивач надав відповідачу позику в іноземній валюті - доларах США. Однак, при застосуванні ч. 2 ст. 625 ЦК, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, слід враховувати, що аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики такій індексації не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні (ухвала Верховного Суду України у справі № 6-5426св08 від 27 травня 2009 р.). Щодо вимог в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних, суд зазначає, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки строк виконання зобов'язання сплинув 31.12.2012 року, то стягненню підлягає три проценти річних в розмірі 839 гривень, тобто за період з 31.12.2012 року по теперішній час. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду. Так, між сторонами виникли договірні правовідносини. Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодження її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Системний аналіз статей 23, 625, 1050, 1167 ЦК України свідчить про те, що порушення договірного зобов'язання не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки законодавством передбачений спеціальний порядок відповідальності та порядок відшкодування збитків за порушення грошового зобов'язання. Як вказує ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що позивач, при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 288,15 грн., 350 гривень, що підтверджується квитанціями наявними в матеріалами справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, сума сплаченого судового збору також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Однак, враховуючи ту обставину, що позовна заява підлягає задоволеню в частині стягнення суми боргу в розмірі 28815 гривень, стягненню підлягає сума сплаченого судового збору в розмірі 288 гривень 15 копійок, тобто пропорційно до позовних вимог, які підлягає задоволенню За таких обставин, враховуючи принцип обов'язковості виконання зобов'язання, принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання, суд задовольняє позов, стягує з відповідача суму заборгованості за договором позики та суму сплаченого судового збору.

Outcome: partial