Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові вказала, що з 28.02.2007 року відповідно до наказу № 50 вона працювала у ЗДП «Радіоприлад»на посаді бухгалтера. Була звільнена з роботи 13.09.2010 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідач при звільненні не виплатив їй заборгованість по заробітній платі та вихідну допомогу у загальній сумі 10 564 грн. Добровільно виплатити вказану суму відповідач не бажає, тому просила суд стягнути з відповідача суму у розмірі 10 564 грн. У судове засідання позивачка не зявилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивачки [PERSON]- [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Суду пояснив, що позивачку було звільнено з підприємства з 13.09.2010 року. У день звільнення вона не отримала належні їй суми, які відповідач повинен був виплатити: заборгованість по заробітній платі та вихідну допомогу. Про те, що їй вказані суми не були виплачені, позивачці було відомо у день звільнення. До суду позивачка звернулася у листопаді 2012 року, чекала, що суму виплатять. Просив стягнути з відповідача вказану суму у повному обсязі, оскільки не виплачена сума вихідної допомоги є тако ж і сумою зарплати. Представник відповідача з позовом згодний частково. Суду пояснив, що підприємство дійсно заборгувало позивачці суму невиплаченою заробітної плати у розмірі 6985 грн., проти стягнення якої у судовому порядку заперечень не має. У частині стягнення суми невиплаченої вихідної допомоги заперечує, оскільки позивачкою пропущено строк звернення до суду, встановлений ст.. 233 КЗпП України- три місяці, бо до суду позивачка звернулася у листопаді 2012 року. Сума невиплаченої вихідної допомоги не є заробітною платою, а тому у цій частині позову просить відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Позивачка [PERSON] з 28.02.2007 року, відповідно до наказу № 50 працювала у ЗДП «Радіоприлад»на посаді бухгалтера. Була звільнена з роботи 13.09.2010 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідач при звільненні не виплатив їй заборгованість по заробітній платі у сумі 6985 грн. та вихідну допомогу у сумі 3579 грн., у загальній сумі 10 564 грн. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата вcix сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Як встановлено судом, сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] підприємством у сумі 6985 грн. виплачена не була, чим порушено вимоги ст.. 116 КЗпП України, тому позовні вимоги позивачки у частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як пояснив у судовому засіданні представник позивачки і це підтверджено матеріалами справи, про порушення своїх прав у частині невиплати належних позивачці сум при звільненні, остання дізналася у день звільнення, тобто 13.09.2010 року. До суду позивачка з даним позовом звернулася 19.11.2012 року, тобто у строк, який перевищує строк звернення до суду, встановлений ст.. 233 КЗпП України. Відповідно до ст.. ст.. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно зі ст.94 КЗпП України, ст.ст. 1,2 «Закону України «Про оплату праці», заробітною платою вважається винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виплачену ним роботу. Відповідно до п.3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, розробленої відповідно до Законів України «Про державну статистику», «Про оплату праці»та затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні( вихідна допомога), не належать до фонду оплати праці, тобто не є заробітною платою. Оскільки вихідна допомога не є заробітною платою, а позивачка звернулася до суду лише 19.11.2012 року, тобто після спливу строку звернення до суду з даною вимогою, заяв від позивачки та її представника щодо поновлення строку звернення до суду не надходило, суд вважає позовні вимоги позивачки у частині стягнення суми 3579 грн. вихідної допомоги, не підлягаючими задоволенню.

Outcome: partial