Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №DNH4KP21750819 від 10.09.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 7252,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік з кінцевим терміном повернення 08.09.2008 року. Відповідач належним чином не виконав зобовязання за договором, у звязку з чим станом на 29.12.2012 року за ним утворилась заборгованість, в звязку з чим, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 85602,41 грн. за кредитним договором №DNH4KP21750819 від 10.09.2006 року, витрати по оплаті судового збору в сумі 856,02 грн. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково в сумі заборгованості за кредитом - 7252,70 грн. та штрафу в сумі 500 грн. Додатково суду пояснила, що у неї в 2006 році захворіла дитина і їй потрібні були гроші. До неї звернувся [PERSON], який запропонував їй взяти в кредит техніку, а їй за це заплатить гроші. На той момент вона ніде не працювала, тому вона погодилась. Андрій домовився про кредит з працівниками банку. Вона надала паспорт, була особисто присутня в банку і підписувала документи. За підписання кредитного договору вона отримала від [PERSON] 500 грн. Неодноразово її викликали в банк з приводу заборгованості. Згодом, в ході судових дебатів позовні вимоги визнала лише в сумі заборгованості за кредитом в розмірі 7252,70 грн., в іншій частині позовні вимоги не визнала. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. В силу ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору. Згідно з приписами ч. 1 ст. 628 та ч. 1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 208 ЦК України визначено, що правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1ст. 206 ЦК України, належить вчиняти у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 10.09.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNH4KP21750819 який згідно «Заяви позичальника» складається з цієї заяви, «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт) та «Тарифів». При цьому, позивачем не додано до позовної заяви «Тарифів», які разом з «Заявою позичальника» та «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт) складають кредитно-заставний договір, а додані до позовної заяви «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт) підписані лише Головою Правління Банку, в якому підпис позичальника відсутній. Згідно «Заяви позичальника» відповідачу [PERSON] було надано строковий кредит у розмірі 7252,68 грн. на строк 24 місяці по 08.09.2008 р. включно, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинно було здійснюватись позичальником шляхом сплати банку щомісячних платежів у сумі 388,65 грн. в період з 21 по 28 число кожного місяця. Заява позичальника, а також договір, що містить вказані вище умови надання кредиту, номери рахунків для зарахування коштів на погашення кредиту, зобовязання банку по перерахуванню кредитних коштів містяться у одному документі. В цьому ж документі зазначено, що товар, на придбання якого надано кредит, є предметом застави; умова, що позичальник при порушенні зобовязань по погашенню кредиту сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в сумі 7252,70 грн. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNH4KP21750819 від 10.09.2006 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] станом на 29.12.2012 року відповідач має заборгованість за кредитом в сумі 85602,41 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 7252,70 грн.; заборгованість за відсотками 29254,76 грн.; заборгованість з пені 44542,45 грн.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (відсоток від суми заборгованості) 4052,50 грн. З вказаного розрахунку вбачається, що позичальником з 08.09.2006 року грошові кошти на погашення кредиту не надходили. Як вбачається з частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень статті 1050 Цивільного кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що визнання відповідачем предявленого позову в частині суми заборгованості за кредитом в розмірі 7252,70 грн. не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 7252,70 грн. підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками в сумі 29254,76 грн., заборгованості з пені в сумі 44542,45 грн.; штрафу (фіксованої частини) в сумі 500 грн. та штрафу (відсотку від суми заборгованості) в сумі 4052,50 грн. з наступних підстав. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з приписами ч. 1 та ч. 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 259 ЦК України передбачається зміна тривалості позовної давності: позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1). Відповідно до положень ч. 3 - 5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи з викладеного вище, перебіг позовної давності у звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором для позивача з дати закінчення кінцевого терміну погашення, тобто почався з 09.09.2008 р. При цьому, посилання позивача на те, що кредитним договором строк позовної давності є збільшеним та становить пять років, не заслуговують на увагу, оскільки «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт), підписані лише Головою правління Банку, підпис позичальника в них відсутній. З тексту вказаних умов неможливо визначити, чи відносяться вони до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору №DNH4KP21750819 від 10.09.2006 року, оскільки в тексті відсутні вказівки на будь-які реквізити договору (номер, дата, прізвище позичальника тощо). Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідача [PERSON] було ознайомлено саме з цими умовами та що вона з ними погодилась. Наявність в «Заяві позичальника» згоди [PERSON], що її заява разом із запропонованими банком «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») та «Тарифами» складає між нею та банком Кредитно-заставний договір, на думку суду, також не є доказом того, що відповідач погодилась саме з наданими до позовної заяви «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам». Тому, суд не визнає надані позивачем до справи «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам» («Розстрочка») (Стандарт) невідємною частиною укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору. За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо збільшення за домовленістю сторін строку позовної давності до пяти років та вважає, що застосуванню в даному випадку підлягає загальний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України тривалістю у три роки. Крім того, у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Аналізуючи положення вказаних норм законів та приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено, оскільки він сплинув 08.09.2012 р., а позивач звернувся з позовом до відповідача лише 20.02.2013 р., що підтверджується датою поштового відправлення позовної заяви до суду, зазначеної на конверті. Про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв і поновити не просив. Таким чином, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково в сумі заборгованості за кредитним договором №DNH4KP21750819 від 10.09.2006 року у розмірі 7252,70 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» пропорційно до розміру задоволених вимог витрати по оплаті судового збору в сумі 72,53 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial