Jurisdiction: civil
Date: 2012-05-16 00:00:00

17 березня 2010 року позивачки звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просять визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25 серпня 2009 року, а саме на трикімнатну квартиру [ADDRESS], що видане на імя [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у відповідності до розпорядження управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 25 серпня 2009 року № 922-р. В обґрунтування позову позивачки посилаються на те, що [PERSON] перебувала із відповідачем у шлюбі, який 06 грудня 2005 року розірваний. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] (співпозивачку по справі). За час шлюбу сімї була виділена згадана квартира, проте відповідач перестав у ній проживати з 2002 року, тому у квітні 2009 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом. Втім, у судовому засіданні по першій справі відповідач представив оспорюване свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого він має право власності на 1/3 частину квартири. Позивачки вказують, що приватизація квартири була проведена без їх відома та без їх письмової згоди в порушення вимог ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому видане свідоцтво про право власності на житло не може вважатися дійсним. Позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на задоволенні позову, обставини, що в ньому викладені, підтвердили. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити. Пояснив, що у 2007 році став відповідальним наймачем вказаної квартири, і в тому ж році разом із позивачкою [PERSON] вони зібрали пакет документів для приватизації житла, проте вона з особистих причин не відбулася. В 2009 році, дізнавшись про позов про визнання його таким, що втратив право користування житлом, він вирішив завершити процес приватизації, оскільки не має іншого житла, приватизувавши квартиру на трьох осіб себе, колишню дружину та дочку по 1/3 частині на кожного (а.с.30-33). Представник відповідача управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради позов також не визнав, заперечував проти його задоволення. Зазначив, що для приватизації житла надавався пакет документів, серед яких була заява від імені кількох осіб про передачу їм квартири у власність. Після перевірки документів було видане розпорядження органу приватизації, на підставі якого кожна із сторін одержала право власності на квартиру по 1/3 частині. Треті особи КП ММБТІ та КП «ДЄЗ «Океан» в судове засідання своїх представників не направили, про час і місце розгляду справи сповіщені завчасно і належним чином, втім надали суду заяви, в яких просили розглядати справу за відсутності представників. КП «ДЄЗ «Океан» заявлені позовні вимоги підтримало (а.с.39-40). З копії свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 2009 року, що видане у відповідності до розпорядження управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 25 серпня 2009 року № 922-р, слідує, що сторонам по справі належить право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] по 1/3 частині кожному (а.с.35-36, 37, 16). У відповідності до свідоцтва відділу обліку та розподілу житла виконкому Миколаївської міськради № 351 особовий рахунок на житлову площу вказаної квартири з 27 лютого 2007 року переоформлений на імя відповідача [PERSON] (а.с.38). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 06 грудня 2005 року (а.с.21). Як слідує із копії спільної заяви на адресу органу приватизації від 30 липня 2009 року (оригінал міститься в матеріалах приватизаційної справи), [PERSON], [PERSON] і [PERSON] просять оформити передачу в спільну часткову власність по 1/3 частині за кожним квартири [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 30 грудня 2011 року № 1772 підписи, що містяться на вищевказаній заяві виконані [PERSON], категорично виконані не [PERSON] та ймовірно не [PERSON] (а.с.92-96). Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правилами ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що передача, зокрема, квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири. За ч.1 ст.5 зазначеного Закону до членів сімї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Факт постійного проживання чи непроживання позивача у вказаній квартирі є предметом спору в іншій цивільній справі (а.с.22, 23), а тому судом не досліджується, а докази щодо нього не аналізуються. Втім, виходячи з висновків почеркознавчої експертизи, суд вважає, що позивачки [PERSON] та [PERSON] не надали своєї вільно й однозначно висловленої письмової згоди на передачу квартири у власність. Підпис позивачки [PERSON] на вказаній заяві від 30 липня 2009 року є підробленим, підпис позивачки [PERSON] ймовірно підробленим. Суд також не може оминути увагою ту обставину, що вказана заява була подана до органу приватизації через кілька місяців після відкриття Корабельним районним судом м.Миколаєва провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За зясованих обставин оспорюване свідоцтво про право власності на житло від 25 серпня 2009 року слід визнати таким, що видане із порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до п.2 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне задовольнити позов, визнавши недійним оспорюване свідоцтво. Витрати по справі розподіляються судом згідно з вимогами ст.88 ЦПК України. Так, з відповідача на користь позивачок у рівних частках належить стягнути сплачений останніми судовий збір (по 04, 25 грн.) та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (по 18, 50 грн.). Крім того, з відповідача на користь позивачки [PERSON] належить стягнути судові витрати, повязані із проведенням почеркознавчої експертизи (1\~ 095, 25 грн.).

Outcome: approved