Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 19.03.1988 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають повнолітнього сина [PERSON] [INFO], сімейне життя не склалося, оскільки вони мають різні характери та погляди на життя, між ними часто виникали непорозуміння та конфлікти з приводу ведення господарства, ведення бізнесу, все це призвело до того, що вони втратили почуття любові і поваги один до одного, вони припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства, а тому позивач вважає, що їхні шлюбні стосунки поновити неможливо, і просить суд шлюб між ними розірвати. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача за довіреністю позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони з 19.03.1988 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина [PERSON] [INFO], що стверджується копією свідоцтва про одруження, поясненнями позивача та представника відповідача. В судовому засіданні під час розгляду справи також встановлено, що сторони проживають в одному будинку, але, зі слів позивача, займають різні кімнати, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. В обґрунтування своїх вимог щодо розірвання шлюбу позивач посилається на те, що між ним та відповідачкою склалися такі стосунки, які виключають спільне проживання, він не має наміру взагалі зберігати сімю, не хоче спілкуватися з відповідачкою, підтримувати з нею будь-які стосунки, оскільки вона постійно принижує його, влаштовує сварки. Він має намір після розлучення звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна, оскільки фактично позбавлений можливості приймати участь у веденні спільного бізнесу, у розподілі доходів сімї. Представник відповідача в суді не оспорює тих обставин, що між сторонами по справі склалися напружені стосунки, оскільки відповідачка вважає, що позивач має іншу жінку, але як на підставу для збереження шлюбу посилається на те, що розірвання шлюбу не призведе до якихось змін у стосунках сторін, вони і надалі будуть проживати в одному будинку і мати спільний бізнес. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За ч.3 і ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Згідно ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда чи інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами взагалі відсутнє взаєморозуміння, наміру зберігати сімю позивач не має. Як передбачено ст..111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя , якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В судовому засіданні сторонам було надано строк для примирення з метою збереження сімї терміном два місяці, але він виявився безрезультатним. Як розяснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за недоцільне продовжувати сторонам строк для примирення, оскільки наведені для цього підстави відсутні, на що було вказано вище в рішенні. Таким чином, проаналізувавши всі надані докази, суд приходить до висновку, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який не має наміру поновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами по справі. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відповідач бажає залишити прізвище-Панько, що підтвердив в суді її представник. На підставі ст..4 Декрету КМ України «Про державне мито» сторони звільнені від сплати держмита за реєстрацію розірвання шлюбу в органах ДРАЦС. Сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір він просить не відшкодовувати з відповідачки на його користь. Враховуючи наведене та

Outcome: approved