Jurisdiction: civil
Date: 2012-10-02 00:00:00

[PERSON] 09 липня 2012 року звернувся до суду з позовом до військової частини [NUMBER] про визнання трудового договору дійсним, свої вимоги обґрунтовує тим, що 07 лютого 2007 року на підставі строкового договору був прийнятий на роботу до військової частини [NUMBER] . У зв`язку з відмовою від переведення в іншу місцевість був звільнений на підставі ст.36 п.6 КЗпП України, посилаючись на те, що відповідної заяви він не подавав, строковий договір не розірвався, а тому продовжує діяти, просить суд продовжити строк звернення до суду; визнати строковий трудовий договір дійсним і поновити його на работі в військової частини [NUMBER] на посаді юриста на підставі строкового договору. [PERSON] \~в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на вищенаведені факти \~і просив суд задовольнити їх. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши доводи позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, і не оспорюється позивачем та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами що 07 лютого 2007 року [PERSON] був прийнятий на посаду юрисконсульта військової частини [NUMBER] , ці обставини підтверджуються строковим трудовим договором та витягом з наказу № 29 від 07 лютого 2007 року. У відповідності до наказу№164 від 19 липня 2007 року позивач був звільнений з роботи \~19 липня 2007 року у зв`язку з відмовою працівника від переведення в іншу місцевість разом з частиною , п.6 ст.36 КЗпП України. Зі слів позивача та не спростовується \~матеріалами справи, що про порушення свого права [PERSON] стало відомо у 2007 році, тому він повинен був протягом тримісячного строку звернутися до суду за захистом свого права. Однак до суду з вищевказаним позовом позивач звернувся 09 липня 2012 року після спливу майже \~п`яти років з дня коли він дізнався про порушення свого права Згідно \~статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Отже суд вважає, що позивачем тримісячний строк пропущен без поважних причин, [PERSON] не навів доказів, що у нього протягом п`яти років не було можливості звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, тому у суду не має підстав для поновлення строків звернення до суду. Разом з тим, в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»зазначено, що передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити, оскільки в судовому засіданні не надано доказів поважності причини пропуску строків, а тому підстави для застосування положень \~ст. 235 КЗпП України та задоволення позовних вимог відсутні.

Outcome: dismissed