Jurisdiction: civil
Date: 2013-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], треті особи ТОВ АНВО Іскра-Агро, приватний нотаріус [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування частки статутного капіталу недійсним та скасування державної реєстрації, В обґрунтування поданої заяви [PERSON] вказав, що він є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю Агро-науково виробниче обєднання Іскра-Агро (далі за текстом - Товариство), що підтверджується Статутом Товариства, який був зареєстрований 20 лютого 1995 року із змінами в редакції 2001 року. Відповідно до статті 10 Статуту Товариства, розміри часток учасників Товариства є наступні: [PERSON] - належить 29% Статутного капіталу; [PERSON] - належить 13% Статутного капіталу; [PERSON] - належить 6% Статутного Капіталу; [PERSON] - належить 13% Статутного капіталу; [PERSON] - належить 13% Статутного капіталу; [PERSON] - належить 13% Статутного капіталу; [PERSON] - належить 13% Статутного капіталу. 23 листопада 2007 року між Відповідачем та Позивачем було укладено договір дарування (далі за текстом - Договір). У відповідності до п.1.1. Договору Відповідач подарував, а Позивач прийняв у дар частку Статутного капіталу Товариства у розмірі 24,14% Статутного капіталу, що становить 10621,60 грн. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та зареєстровано в реєстрі правочинів за № 5678, що підтверджується даним договором. Даний Договір дарування частки Статутного капіталу у розмірі 24,14% грубо порушив його корпоративні права, а також права кожного з учасників Товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивіденди) даної організації та активів у разі ліквідації останнього відповідно до закону. Предметом оскаржуваного Договору стала частка Статутного капіталу Товариства у розмірі 24,14 відсотків. Згідно зі Статутом Товариства, який був прийнятий і затверджений учасниками Товариства у 1995 році зі змінами у 2001 році, [PERSON] належало лише 13%у Статутному капіталі, а не 24,14%, які були ним відчужені. Додаткові 11,14% Статутного капіталу Товариства Відповідачем були набуті за рішенням загальних зборів учасників Товариства від 14.02.2007 року по п'ятому питанню порядку денного загальних зборів. На даних зборах учасників, Третю особу-3, Третю особу-4, Третю особу-5 було виключено зі складу учасників Товариства, а потім п'ятим питанням порядку денного розподілено частки виключених учасників між учасниками, що залишились у Товаристві. Так, після розподілу часток виключених учасників Товариства між учасниками Товариства, що залишилися, Відповідачу стало належати 24,14% Статутного капіталу Товариства. Проте дане рішення загальних зборів учасників Товариства від 14.02.2007 року Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.02.2009 року по справі №7/17(30/256-07)-08 у частині виключення зі складу учасників Товариства Третьої особи-3, Третьої особи-4, Третьої особи-5, у частині про розподіл часток у Статутному фонді Товариства виключених учасників Товариства, у частині про внесення змін до установчих документів Товариства були визнано недійсним. Постановою Вищого Господарського суду України від 03.06.2009 року, Постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.02.2009 року була залишена без змін. Дане судове рішення відновило Третю особу-3, Третю особу-4, Третю особу-5 у складі засновників Товариства із розміром часток, що належав їм до виключення із складу учасників Товариства. Договір дарування частки Статутного капіталу Товариства у розмірі 24,14% укладений між Відповідачем та Позивачем є недійсним із огляду на наступне: До складу відчужених Відповідачем 24,14% Статутного капіталу Товариства входять 11,14% Статутного капіталу Товариства, які є власністю Третьої особи-3, Третьої особи-4, Третьої особи-5, а своєї згоди на відчуження належних їм часток Статутного капіталу, вони не давали. Таким чином при укладанні оскаржуваного Договору має брак волевиявлення сторін (п.3 ст.203 Цивільного Кодексу України), що є підставою для застосування норми ст.215 Цивільного Кодексу України. Незаконне дарування 11,4% Статутного капіталу порушило передбачені статтею 41 Конституції України права Третьої особи-3, Третьої особи-4, Третьої особи-5, в зв'язку з чим вони були змушені звернутися до господарського суду Дніпропетровської області, де було визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства від 27.11.2007 року в частині передачі частки Статутного капіталу в розмірі 24,14% від Відповідача Позивачу. В зв'язку з чим, вищевикладені обставини значним чином порушили його права, гарантовані ст. 167 Господарського Кодексу України, оскільки в зв'язку з тим, що Відповідач обдарував його корпоративними правами, які не належали йому, розмір належної йому частки у статутному капіталі було спотворено, що в свою чергу позбавило його права розпоряджатися своєю часткою у Статутному капіталі Товариства. За таких обставин в частині дарування Відповідачем на користь Позивача 11,14% Статутного капіталу, із правової точки зору, даний правочин є нікчемний. Але, оскаржуваний Договір був посвідчений нотаріально і внесений до Єдиного державного реєстру правочинів, тобто відбулося його виконання сторонами Договору, що порушило для Позивача корпоративних прав на частку Товариства. Тому встановлення факту нікчемності буде недостатньо. У даному випадку, незважаючи на пряму вказівку Закону про його нікчемність, такий правочин вимагає визнання його недійсним із застосуванням відповідних наслідків недійсності правочину, як скасування його державної реєстрації. Саме така позиція Верховного суду України в узагальненнях від 24.11.2008 року про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними де зазначено, що стосовно положення ч.2 ст.215 Цивільного Кодексу України, про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений, він порушує права третіх осіб, він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію, тощо. Щодо розпорядження Відповідачем за оскаржуваним Договором часткою Статутного капіталу Товариства у розмірі 11,14% що йому не належала, необхідно керуватися наступним: чинне законодавство не достатньо регулює оборотоздатність часток у господарському товаристві. У зв'язку з чим, коли відступлення частки відбувається шляхом дарування, то слід керуватися листом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 5727 від 01.10.2003 року, відповідно до якого при даруванні часток необхідно керуватися вимогами установчих документів товариства. Відповідно до статті 4 Закону України Про господарські товариства, товариство із обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі установчого договору та Статуту товариства. Статут товариства в розумінні норми статті 20 Господарського Кодексу України є актом який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов'язкові для учасників товариства, його виконавчого органу, а також визначає порядок відчуження статутного капіталу товариства, або його частки та внесення змін до Статуту. Відповідно до статті 144 Цивільного Кодексу України, статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вартості вкладів його учасників. Частка учасника у статутному капіталі товариства визначає правомочність особи на її участь в управлінні товариством, отримання дивідендів а також інші правомочності встановлені законом, що становить зміст корпоративних прав у розумінні норми статті 167 Господарського Кодексу України. Здійснити відчуження частки статутного капіталу, згідно із п.4 ст.116 Цивільного Кодексу України, учасник товариства має право, у порядку встановленому установчим документом товариства та законом. Відповідно із п.1 ст.147 Цивільного Кодексу України, учасник товариства із обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим способом відступити свою частку у статутному капіталі товариства одному або кільком учасникам товариства. Відповідно до статті 53 Закону України Про господарські товариства, учасник товариства із обмеженою відповідальністю може за згодою решти учасників відступити свою частку (або її частину) одному або кільком учасникам. Згідно із статтею 10.13 Статуту Товариства у редакції 1995 року, учасник Товариства може з дозволу інших учасників відступити свою частку (або її частину) одному або кільком учасникам Згідно із статтею 18.13 Статуту Товариства вирішення питання про відступлення частки учасника іншим учасникам, або третім особам, придбання об'єднанням частки учасника відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства, які у відповідності до статті 17 Статуту Товариства, є вищім органом Товариства. Таким чином, відступлення частки у статутному капіталі товариства у будь який спосіб, повинно вирішуватись тільки на загальних зборах учасників товариства. Разом із тим, після укладання договору дарування частки Статутного капіталу Товариства 26.11.2007 року відбулись загальні збори учасників Товариства. На даних зборах було прийнято рішення про передачу частки Статутного капіталу у розмірі 24,14%, яка начебто належала Відповідачу. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі № к 25/116> 10 вщ 06.07.2010 року було визнано недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства від 26.11.2007 року в частині передачі частки Статутного капіталу Відповідача у розмірі 24,14% - 10621,60 гривень Позивачу та в частині затвердження Статуту у новій редакції. Також визнано недійсним Статут Товариства у новій редакції від 27.11.2007 року, номер запису у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців №1 204 105 0007 000022. Ці обставини підтверджуються судовим рішення, копія якого додається до позовної заяви. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2010 року дане рішення залишено у силі. 07.12.2010 року Постановою Вищого Господарського Суду України рішення господарського суду Дніпропетровської області та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду залишені у силі. Разом з тим, Вищій господарський суд України вказав, що недійсні рішення загальних зборів, є недійсними з моменту їх вчинення. За таких обставин оскаржуваний Договір дарування частки у статутному капіталі Товариства у розмірі 24,14% укладений між Відповідачем і Позивачем був укладений з грубим порушенням норм чинного законодавства та без врахування положень Статуту Товариства, а саме за відсутності рішення загальних зборів учасників Товариства. Відповідно до п.1 ст.202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із нормою статті 203 Цивільного Кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із п.1 ст.215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 Цивільного Кодексу України. Відповідно до статті 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. При вирішенні питання щодо законності вчиненого правочину необхідно керуватися роз'ясненнями Верховного Суду України. Верховний Суд України, узагальнюючи практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними від 28.11.2008 року, дав тлумачення правочину, зазначивши, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину, як юридичного факту. В зв'язку з чим, оскаржуваний Договір не відповідає наданому Верховним Судом України тлумаченню правочину. Також в супереч нормам Статуту Товариства, до нотаріального укладання оскаржуваного Договору, це питання зборами учасників за наявності всіх учасників не вирішувалось, значить, відповідно до Закону України Про господарські товариства. Цивільного Кодексу України, Статуту товариства та роз'ясненням наданим Верховним Судом України, даний Договір дарування частки Статутного капіталу Товариства у розмірі 24,14% укладеного між Відповідачем і Позивачем є недійсним, а державна реєстрація даного правочину підлягає скасуванню. Згідно частини 1 статті 100 Цивільного кодексу України участь в господарському товаристві є особистим немайновим правом, а відповідно до пункту 1 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, на захист особистих немайнових прав не застосовується позовна давність. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним договір дарування частки статутного капіталу ТОВ АНВО Іскра-Агро, що становить 10621,60 грн. укладений між учасниками товариства [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі правочинів за № 5678 та застосувати наслідки недійсного правочину та скасувати державну реєстрацію договору дарування частки статутного капіталу ТОВ АНВО Іскра-Агро у розмірі 24,14%, зареєстрованого у реєстрі правочинів за номером № 5678. Представник позивача [PERSON] [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач по справі [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності. Учасники ТОВ АНВО Іскра-Агро, залучені в якості третіх осіб по справі № 0413/9190/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] з приводу вимоги позивача [PERSON]В. скасувати договір дарування частки в статутному капіталі ТОВ АНВО Іскра-Агро [PERSON]. [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали та надали до суду заперечення. Треті особи [PERSON]. [PERSON], [PERSON] в наданих запереченнях вказали, що даний договір було укладено і здійснено передачу часток обдарованому ([PERSON]В.) 23.11.2007 р., тобто більше ніж 5 років тому. Вимоги позивача по даній справі, якби вони не зачіпали інтересів і статусу інших осіб, а стосувалися лише питань дарувальника ([PERSON]Г.) та обдарованого ([PERSON]В.), могли б бути вирішені цілком у мировий спосіб (відповідач по справі [PERSON] в особі представника не заперечує проти вимог позивача). При взаємній згоді позивача і відповідача навіть не потрібен судовий розгляд. Наслідком своїх вимог позивач вважає повернення [PERSON] частки в статутному капіталі товариства (ні позивач ні відповідач не заперечують цього факту), який на сьогоднішній день належить їм ([PERSON] - 36%, [PERSON] - 32%, [PERSON] - 32%). Саме з причин відсутності на сьогодні у [PERSON] об'єкту дарування (частки у статутному капіталі) позивачем залучено їх, як утримувачів 100% статутного капіталу товариства, в якості третіх осіб. Виходячи з цих фактів, вони наполягають на ретельному і всебічному розгляді цієї справи з урахуванням всіх обставин і можливих наслідків, як того вимагає закон про судочинство. Сутність вимог позивача ([PERSON]В.) полягає в наступному: п'ять років тому [PERSON] отримав подарунок (частку в статутному капіталі ТОВ АНВО Іскра-Агро) від [PERSON], а тепер схаменувся і намагається в судовому порядку примусити [PERSON] забрати назад цей подарунок. Вимоги позивача є безпідставними не тільки з правових причин, а навіть з позицій здорового глузду. По-перше. Для того щоб примусити дарувальника забрати об'єкт дарування, потрібно його (цей об'єкт) мати в наявності. [PERSON] цього об'єкту (частки в статутному капіталі) на сьогодні не має. 14.01.2009 р. [PERSON] разом із іншим учасником [PERSON] подарували всі свої частки, тобто 100% статутного капіталу (включно із часткою, отриманою від [PERSON]Г.) іншій особі - [PERSON]. Впродовж терміну з січня 2009 р. по сьогоднішній день, тобто біля чотирьох років, ні [PERSON], ні [PERSON] ніякого відношення до ТОВ АНВО Іскра-Агро не мають і справами підприємства ніяким чином не опікуються. По-друге. Волевиявлення про вихід із підприємства здійснено [PERSON] та [PERSON], так само як і [PERSON], за власним бажанням, про що свідчать рішення зборів учасників товариства від 26.11.2007 р. та 19.01.2009 р. Вільне волевиявлення про вихід зі складу товариства не може бути скасовано ні в судовому порядку, ні будь-яким іншим розпорядчим документом, бо це є власною волею особи, яка приймає рішення відносно самого себе і своєї подальшої долі і не суперечить закону. Факт виходу із товариства [PERSON] та [PERSON] встановлено судовими рішеннями Господарського та Дніпропетровського Апеляційного Господарського судів по справах №№ К7/17 (30-256/07)-08; К25/116-10 та 7/5005/3461/2012. Цими судами скасовано ті незаконні рішення, які приймалися [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за винятком рішень щодо їх волевиявлення про вихід зі складу учасників ТОВ АНВО Іскра-Агро. Вільне волевиявлення про вихід зі складу учасників товариства враховано також при скасуванні реєстраційних дій незаконних рішень цих осіб державним реєстратором Криворізької районної державної адміністрації [PERSON] По-третє. Ситуація, що спричинила такі безглузді вимоги позивача, виникла внаслідок незаконних дій того ж таки позивача і відповідача в минулому, тобто з вини цих осіб. Так [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було незаконно привласнено частки в статутному капіталі товариства, які належать їм (рішення щодо незаконності цих дій встановлено Господарським судом Дніпропетровської області 26.07.2007 р. і підтверджено Дніпропетровським Апеляційним господарським судом 09.02.2009 р.). В подальшому за незаконними рішеннями [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відбувався відвертий розпродаж майна товариства за мізерними цінами і дарування часток в статутному капіталі. Наслідком таких незаконних дій стала втрата підприємством майна і інших активів на суму близько 5 млн. гривень за ринковою вартістю об'єктів. Ці незаконні дії чинилися позивачем і відповідачем в той період, коли відбувався розгляд в судовому процесі щодо корпоративного конфлікту, спричиненого незаконним виключенням їх зі складу учасників товариства і привласненням їх часток. Таким чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не дочекавшись рішень суду щодо корпоративного конфлікту, почали передаровувати частки в статутному капіталі, відчужувати майно товариства і т.і., тобто вдалися до дій, завідомо незаконних, зважаючи на триваючий судовий процес. Такі дії [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були визнані в подальшому незаконними, було відновлено в судовому порядку правовий статус законних учасників ТОВ АНВО Іскра-Агро. Саме з вини [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які передаровували частки статутного капіталу, в складі яких були і незаконно перерозподілені їх долі, виникла така ситуація, коли для відновлення законності, суди скасовували нашарування незаконних рішень [PERSON], [PERSON] та [PERSON] В даному судовому процесі позивач [PERSON] шляхом маніпуляцій фактами намагається виставити свої попередні незаконні рішення як підставу для вимог інших незаконних рішень щодо перегляду часток учасників ТОВ АНВО Іскра-Агро. Фактично свої сьогоднішні вимоги позивач обґрунтовує своїми вчорашніми незаконними діями. Безпідставність вимог [PERSON] в правовому відношенні полягає в тому, що [PERSON] за власним бажанням вийшов зі складу учасників товариства біля чотирьох років тому. А відтак, отримання ним в минулому (біля п'яти років тому) оспорюваної частки в статутному капіталі від [PERSON] ніяким чином не порушує його права в сьогоднішньому статусі. Зважаючи на правову безпідставність, а також навіть відсутність здорового глузду в вимогах позивача, просимо суд відхилити позов. Третя особа по справі - ТОВ АНВО Іскра Агро із заявленим позовом [PERSON] не погодилась, та надала заперечення проти позову. Згідно наданих заперечень, третя особа по справі - ТОВ АНВО Іскра Агро вважає, що позивач [PERSON] не є учасником товариства внаслідок його виходу із товариства 19.01.2009 року, тому не є носієм корпоративних прав на товариство. Ці обставини підтверджуються рішенням загальних зборів учасників товариства від 19.01.2009 року. Корпоративні права на товариство у позивача по даній справі [PERSON] припинилися із його волі, внаслідок його виходу із товариства. Ніхто із учасників товариства не порушував його корпоративних прав, бо на це була його воля. Не маючи корпоративних прав на товариство, позивач [PERSON] не наділений субєктивним правом, передбаченим нормами статті 3 ЦПК України, а також статті 15 ЦК України на звернення із даним позовом до суду оскільки у нього відсутнє будь яке порушення його корпоративних прав на товариство. За конституційними положеннями статті 55 Конституції України, кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно п.1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Нормою статті 3 ЦПК України встановлено право на звернення до суду за захистом, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із приписами закону, позивач має довести, що він є учасником товариства і є носієм корпоративних прав товариства на час звернення до суду, чого він не довів. На даний час учасниками ТОВ АНВО .[PERSON] є наступні фізичні особи [PERSON], [PERSON], [PERSON]Г, що підтверджується Витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Дані учасники набули корпоративних прав у такий спосіб: Станом на 20.02.1995 року учасниками товариства були наступні особи : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Після внесення змін до Статуту товариства у редакції 2001 року учасниками товариства були наступні особи: [PERSON] - зі статутною часткою 13 % статутного капіталу, [PERSON] - зі статутною часткою 13 % статутного капіталу,[PERSON] - зі статутною часткою 13 % статутного капіталу, [PERSON] - зі статутною часткою 29 % статутного капіталу, [PERSON] зі статутною часткою 13 % статутного капіталу, [PERSON] зі статутною часткою 13 % статутного капіталу, [PERSON] зі статутною часткою 6% статутного капіталу товариства. 14.02.2007 року на загальних зборах учасників товариства зі складу учасників товариства вийшов [PERSON]Я, а свою частку у розмірі 6% передав порівну на користь засновників, що у ньому залишилися . Рішення зборів учасників товариства у цій частині чинне і ніким не оскаржувалось. Крім цього рішення, 14.02.2007 року рішеннями загальних зборів учасників товариства із товариства було виключено його учасників [PERSON], [PERSON], [PERSON], перерозподілено частки статутного капіталу, внесено зміни до Статуту товариства. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду по справі К 7/17(30/256-07)-08 від 09.02.2009 року було визнано недійсними рішення позачергових зборів учасників товариства від 14.02.2007 року у частині виключення зі складу учасників ТОВ АНВО [PERSON] - Агро [PERSON], [PERSON], [PERSON], у частині про розподіл часток у статутному фонді товариства виключених учасників товариства у частині про внесення змін до установчих документів товариства. 26.11.2007 року на загальних зборах учасників товариства із товариства вийшов учасник [PERSON], що підтверджується Протоколом №14 від 26.11.2007 року. 19.01.2009 року із товариства вийшли учасники [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Протоколом №17 від 19.01.2009 року. Таким чином після 19.01.2009 року єдиними учасниками товариства залишилися учасники [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно рішення загальних зборів учасників товариства від 02.09.2011 року було перерозподілено частки учасників статутного капіталу у наступному розмірі: [PERSON] стало належати 32% статутного капіталу, [PERSON] стало належати 32% статутного капіталу товариства, [PERSON] стало належати 34 % статутного капіталу товариства. [PERSON] участі у зборах учасників не приймав, так як не був учасником товариства. Ці обставини також підтверджуються Витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. 2. Позивач зазначає, що договір дарування частки статутного капіталу ТОВ АНВО Іскра Агро у розмірі 24,14 %, укладений 23.11.2007 року між учасником товариства [PERSON] та [PERSON] порушив його корпоративні права на участь та управління товариством. Разом із тим, після укладання договору дарування частки статутного капіталу учаснику [PERSON] стало належати 75,86 % статутного капіталу товариства. Ці обставини підтверджуються рішенням загальних зборів учасників товариства від 26.11.2007 року. Станом на 23.11.2007 року учасник [PERSON] володів не 29 %, як зазначено ним у позовній заяві, а 51,72%, які набув на підставі рішень загальних зборів учасників товариства від 14.02.2007 року, які судом визнані недійсними. Таким чином було порушено права інших учасників товариства самим позивачем по справі [PERSON], хоча дані обставини ним замовчені. Договором дарування від 23.11.2007 року було порушено корпоративні права інших учасників товариства, а саме, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], а не [PERSON], так як до складу відчужених [PERSON] 24,14 % належало 11,14 % , статутного капіталу, які були власністю виключених учасників [PERSON], [PERSON], [PERSON]Г, а 13 % статутного капіталу належали [PERSON] Разом із тим, учасники [PERSON], [PERSON], [PERSON] не наділяли [PERSON] правами на звернення до суду за захистом їх особистих порушених корпоративних прав. Причому корпоративні права зазначених учасників порушені не тільки відповідачем по справі [PERSON], а і позивачем [PERSON] Порушення прав виключених учасників позивачем по справі полягає у тому, що позивачу [PERSON] 23.11.2007 року в момент вчинення договору дарування частки статутного капіталу було достовірно відомо про незаконність даного договору дарування так як [PERSON] був учасником судового розгляду справи у господарському суді Дніпропетровської області за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до товариства про визнання рішень загальних зборів від 14.02.2007 року недійсними. Причому 26.06.2007 року вже було постановлено рішення суду першої інстанції і задоволені вимоги позивачів по справі. Дане рішення суду давало всі підстави вважати, що [PERSON] володіє незаконно частками статутного капіталу, які належали виключеним учасникам. Також і [PERSON] незаконно володів частками виключених учасників про що було відомо [PERSON] Позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] після 14.02.2007 року набули своїх корпоративних прав у однаковий незаконний спосіб шляхом привласнення корпоративних прав виключених учасників. Звернення позивача із даним позовом не відповідає вимогам статті 13 ЦК України, так як позивач звернувся не з метою захисту порушених прав, а з метою уникнути відповідальності за порушення прав інших учасників. У позовній заяві позивачем зазначено, що даним договором дарування порушено права виключених із товариства учасників товариства. Разом із цим, учасники [PERSON], [PERSON], [PERSON] самостійно розпоряджаються своїми правами на свій розсуд і не потребують захисту своїх прав позивачем [PERSON]. 3. 23.11.2007 року після укладання договору дарування частки статутного капіталу товариства [PERSON] стало належати усього 75,86 % статутного капіталу, у той час як фактично йому мало належати 29 % статутного капіталу товариства. Даний договір дарування збільшив частку статутного капіталу товариства, що свідчить про те, що [PERSON] після укладання договору дарування та у подальшому виходу із товариства [PERSON] РОЗПОРЯДЖАВСЯ ЗНАЧНО БІЛЬШОЮ ЧАСТКОЮ, НІЖ ЙОМУ НАЛЕЖАЛА. При цьому [PERSON] як власник 75,86 % статутного капіталу приймав участь в управлінні товариством як одноособовий власник товариства, так як йому належало більше ніж 60 % статутного капіталу, що надавало йому право на прийняття будь якого рішення по управлінню товариством та отримання прибутку, як власника 75,86 % статутного капіталу. Дані обставини свідчать про те, що право [PERSON] не зазнало порушення, так як у майновому виразі воно навпаки збільшилося у декілька разів. Порушення права полягає у знищенні або зменшенні права, а оскаржуваний позивачем договір дарування не зменшив прав позивача, а навпаки збільшив їх, що свідчить про те, що договір дарування частки статутного капіталу не порушив корпоративних прав учасника [PERSON], що є підставою для відмови у позові. 5. Відчужена [PERSON] частка статутного капіталу у розмірі 24,14 % складається із 13 % статутного капіталу, які належали [PERSON] та 11,14% належних [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, договір дарування містить у собі два договори дарування частки статутного капіталу, а саме частки статутного капіталу у розмірі 13 % та частки статутного капіталу товариства у розмірі 11,14 % та є різними за правовими наслідками, які обумовлюють ці два договори дарування. Договір дарування частки статутного капіталу у розмірі 13 % укладений із дотриманням письмової форми, обидві сторони договору мали вільне волевиявлення на вчинення даного договору дарування, право власності на 13 % статутного капіталу належало дарувальнику [PERSON], договір був направлений на реальне настання правових наслідків, які тягне за собою договір дарування. Таким чином відсутні будь які підстави недійсності правочину договору дарування частки статутного капіталу у розмірі 13 %, встановлені нормою статті 215 ЦК України . Дарування частки статутного капіталу товариства у розмірі 11,14 % було здійснено незаконно, але необхідно врахувати те, що дарування 11,14 % статутного капіталу порушило корпоративні права інших учасників товариства, а саме, - [PERSON], [PERSON], [PERSON], а не позивача [PERSON], так як до складу подарованих [PERSON] 24,14 % статутного капіталу належало 11, 14 %, статутного капіталу, які були власністю виключених учасників [PERSON], [PERSON], [PERSON] Порушення прав виключених учасників не потягло за собою порушення прав учасника [PERSON] який залишився у товаристві його учасником і здійснював управління товариством та отримував прибуток у вигляді дивідендів значно у більшому розмірі ніж мав на це право. 6. Позивач [PERSON] також пропустив строк позовної давності, визначений нормою статті 257 ЦК України на звернення до суду про визнання договору дарування недійсним. Для даних правочинів встановлений термін у три роки. Якщо позивач вважає, що його право порушено, то термін із зверненням до суду із зазначеним позовом сплив 23.11.2010 року. Якщо позивач [PERSON] вважає, що даним договором даруванням порушено права учасників [PERSON], [PERSON], [PERSON], він має право і можливість добровільно відшкодувати цим учасникам матеріальні збитки та моральну шкоду, завдану даним договором. 7. До моменту виходу із товариства колишній учасник [PERSON] вчинив також дії по відчуженню частки статутного капіталу у розмірі 75,86 % на користь сторонньої особи, - [PERSON], згідно договору дарування частки статутного капіталу товариства від 14.01.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу [PERSON] Таким чином позивач [PERSON] не є учасником ТОВ АНВО Іскра Агро із 19.01.2009 року і дані обставини були встановлені судовими рішеннями Дніпропетровського господарського суду і не потребують доказуванню. На підставі зазначеного третя особа ТОВ АНВО Іскра Агро вважає, що даний позов необґрунтований та не відповідає закону, та просить суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи ТОВ АНВО Іскра Агро - [PERSON] підтримала в повному обсязі надані товариством заперечення, та просила суд відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] позовні вимоги визнав, та просив суд розглядати справу за його відсутності. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], надала заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, та прийняти рішення у відповідності до закону. Вислухавши учасників процесу, дослідивши представлені докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи ТОВ АНВО Іскра-Агро, приватний нотаріус [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування частки статутного капіталу недійсним та скасування державної реєстрації, є безпідставними, не законними, та задоволенню не підлягають з огляду на наступне: у відповідності до ст.. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.. 257 ЦК України, передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Посилання позивача [PERSON] на пункт 1 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, про те, що на захист особистих немайнових прав не застосовується позовна давність, є безпідставним, та хибним, оскільки в позові викладено вимогу про визнання договору дарування частки статутного капіталу недійсним та скасування державної реєстрації, а саме вирішення питання про майнові права та інтереси позивача та інших осіб. Таким чином, за даною категорією цивільних справ, законом встановлено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права (позовна давність) у три роки, який сплив у позивача [PERSON] 23.11.2010 року. Відповідно до вимог ст.. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на викладене, та приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] не ставив перед судом питання про поновлення строку звернення до суду, та не мотивував причини пропуску такого строку.

Outcome: dismissed