Jurisdiction: civil
Date: 2012-07-02 00:00:00

1 червня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Краснокутської селищної ради про стягнення коштів на відрядження. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона працює вихователем Краснокутського дошкільного навчального закладу № 1 (далі Краснокутський ДНЗ № 1). Відповідно до наказу Краснокутського ДЗН № 1 від 18 травня 2009 року її було відряджено до Харківського обласного науково-методичного інституту безперервної освіти з метою участі у курсах підвищення кваліфікації на період часу з 25 по 29 травня 2009 року та з 15 по 19 червня 2009 року. При цьому на службове відрядження вона витратила власні кошти в сумі 468,38 грн., з яких 300,00 грн. - добові ; 77,38 грн. - вартість проїзду; 91,00 грн. вартість навчання. 10 квітня 2012 року [PERSON] звернулася до Краснокутської селищної ради з проханням повернути їй витрачені кошти, але їй було відмовлено в звязку з тим, що на даний час дошкільні навчальні заклади не в повному обсязі забезпечені у видатках на виплату захищених статтей бюджету, а саме - заробітну плату, нарахування на неї. За захистом своїх порушених прав позивачка звернулася до суду. У попереднє судове засідання позивачка не зявилася, надавши при цьому заяву, в якій позовні вимоги підтримала та прохала суд слухати справу у її відсутність. Представник відповідача у попереднє судове засідання також не зявився, однак надав до суду заяву, в якій позов визнав та прохав суд слухати справу у його відсутність. Представники третіх осіб по справі також надали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, згідно якої у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] працює вихователем Краснокутського ДНЗ № 1. Як передбачає ст. 57 Закону України „Про освіту педагогічним працівникам забезпечується підвищення кваліфікації не рідше одного разу на пять років. В звязку з цим, відповідно до наказу № 80 по Краснокутському ДНЗ № 1 від 18 травня 2009 року, [PERSON] була направлена на курси підвищення кваліфікації до Харківського обласного науково-методичного інституту безперервної освіти. Термін перебування на курсах - з 25 по 29 травня 2009 року та з 15 по 19 червня 2009 року. Відповідно до Наказу Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року № 218/2658 "Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон" (із змінами та доповненнями) (далі-Інструкція)"службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, обєднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи." Факт перебування [PERSON] у відрядженні підтверджується посвідченням про відрядження, квитанціями про оплату проїзду та вартості підвищення кваліфікації на спецкурсі, копії яких маються в матеріалах справи. Щодо суми заявленого позову суд зазначає наступне: термін перебування позивачки на курсах становить 10 днів, добові на 1 день складають 30 грн. Таким чином, всього добові складають 300,00 грн., вартість проходження навчання на спецкурсі 91,00 грн., вартість проїзду 77,38 грн. Пунктом 1.3 Статуту Краснокутського ДНЗ (ясла-садок) № 1 Краснокутської селищної ради Краснокутського району Харківської області затвердженого, рішенням 1 сесії 6 скликання Краснокутської селищної ради від 16.12.2010 року визначено, що засновником дошкільного закладу є Краснокутська селищна рада. Засновник здійснює фінансування дошкільного закладу, його матеріально-технічне забезпечення та інше. Виходячи з того, що розпорядником коштів ДНЗ № 1 являється Краснокутська селищна рада, позивачка по приїзду з курсів підвищення кваліфікації звернулася до виконавчого комітету Краснокутської селищної ради з заявою про виплату коштів, витрачених на відрядження, долучивши до заяви посвідчення про відрядження і документи в оригіналі, що підтверджують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат. Листом виконавчого комітету Краснокутської селищної ради від 12 квітня 2012 року за № 02-14/418/М-48 їй було повідомлено, що дошкільні навчальні заклади не в повному обсязі забезпечені у видатках на виплату захищених статтей бюджету, в звязку з чим відшкодувати витрати на відрядження у відповідача немає можливості. В першочерговому порядку селищною радою виділяються кошти на оплату праці, на проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання та водовідведення, оплату за природній газ та придбання продуктів харчування для дитячих дошкільних установ. Питання про виплату [PERSON] коштів на відрядження може бути розглянуто у випадку повного забезпечення видатків на 2012 рік по захищених статтях бюджету шляхом економії та перерозподілу бюджетних коштів. Однак, на думку суду, посилання відповідача на недостатнє фінансування дитячих дошкільних закладів не є підставою для невиплати коштів на відрядження, як складової частини заробітної плати, та являється в свою чергу порушенням трудових прав позивачки, так як в розумінні ст. 2 Закону України „По оплату праці від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР, з послідуючими змінами та доповненнями, кошти на відрядження являються одним з видів додаткової заробітної плати. Як передбачає ст. 121 Кодексу законів про працю України "Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у звязку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством". Таким чином, оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, в тому числі і письмові, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки законні, обґрунтовані, підтверджені необхідними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивачка, на підставі п.1 ст.5 Закону України „ Про судовий збір" від 08.07.2011 р., звільнена від сплати судового збору при поданні позову. Як передбачає ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вказаної норми закону, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі одного відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 214 грн.60 коп.

Outcome: approved