Jurisdiction: civil
Date: 2013-02-28 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], просив визнати за [PERSON] право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, а саме: гараж позначений в технічному паспорті під літерою "Д" загальною площею 23,8 кв.м, гараж І поверх під літерою "Е" загальною площею 19,8 кв.м, сарай ІІ поверх під літерою "Е" загальною площею 18,0 кв.м, прибудова під літерою "а-1" до житлового будинку загальною площею 16,2 кв.м, прибудова під літерою"а-2" до житлового будинку загальною площею 17,3 кв.м, прибудова під літерою "а-3" до житлового будинку загальною площею 12,8 кв.м, прибудова до сараю під літерою "б" загальною площею 2,7кв.м та навіс під літерою "Ж" загальною площею 23,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2013 року, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" про визнання права власності на господарські споруди, в частині позовних вимог, а саме: "Визнати за [PERSON] право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, а саме: гараж І поверх під літерою "Е" загальною площею 19,8 кв.м, сарай ІІ поверх під літерою "Е" загальною площею 18,0 кв.м, прибудова під літерою "а-1" до житлового будинку загальною площею 16,2 кв.м, прибудова під літерою "а-2" до житлового будинку загальною площею 17,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог, пояснила, що [PERSON] разом зі своїми сестрами [PERSON] та [PERSON] отримали у спадок, як спадкоємці за законом, після смерті батька, приватний будинок [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право н а спадщину за законом, яке видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2000 року, [PERSON] отримав у вланість 2/4 домоволодіння, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] відповідно отримали у спадок по ј домоволодіння. Як стверджує позивач, протягом періоду з 1980 року по 1990 рік на території зазначеного домоволодіння, за рахунок власних коштів, позивач побудував господарські споруди, а саме: гараж позначений в технічному паспорті під літерою "Д" загальною площею 23,8 кв.м, прибудову під літерою "а-3" до житлового будинку загальною площею 12,8 кв.м, прибудову до сараю під літерою "б" загальною площею 2,7кв.м та навіс під літерою "Ж" загальною площею 23,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після закінчення будівництва, 01 жовтня 2004 року позивач у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права важності на об'єкти нерухомого майна отримав технічний паспорт на вищезазначені господарські споруди, однак у реєстрації права власності на ці споруди йому було відмовлено, у зв'язку з відсутністю необхідного обсягу дозвільної документації. Враховуючи вік позивача, який є особою похилого віку, має інвалідність, він не мав змоги займатись питанням отримання дозволів на будівництво господарських споруд, що, серед іншого, потребувало витрачання значних коштів. Враховуючи той факт, що відповідними державними органами позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на господарські споруди, та відсутності заперечень інших власників домоволодіння та земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, якими є відповідачі, позивач вимушений звернутись до суду за захистом його прав шляхом визнання права власності на самовільно збудовані господарські споруди, а саме: гараж позначений в технічному паспорті під літерою "Д" загальною площею 23,8 кв.м, прибудову під літерою "а-3" до житлового будинку загальною площею 12,8 кв.м, прибудову до сараю під літерою "б" загальною площею 2,7кв.м та навіс під літерою "Ж" загальною площею 23,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]., за відсутності іншого способу захисту його права власності, оскільки такий спосіб захисту не суперечить нормам чинного законодавства. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] скористались процесуальним правом та подали до суду заяви про визнання позову та розгляд справи у їх відсутність. Представник третьої особи - Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, третя особа подала до суду заперечення на позов, які приєднано до матеріалів справи, з клопотання про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, [PERSON] належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2000 року (р.№1-Н-3873). [PERSON] належить на праві власності 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 05 серпня 2004 року (р.№1730). [PERSON] належить на праві власності 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 18 грудня 1973 року (р.№2-573). [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2/4 від 0,0588 га у межах згідно з планом, яка розташована на [ADDRESS], про видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 04 листопада 2011 року. Як зазначено у державному акті на землю, згідно списку співвласників земельної ділянки, [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 1/4 від 0,0588 га у межах згідно з планом, яка розташована на [ADDRESS], а [PERSON] - земельну ділянку площею 1/4 від 0,0588 га у межах згідно з планом, яка розташована на [ADDRESS]. Згідно даних технічного паспорту на будинок [ADDRESS], здійснено самовільне будівництво, а саме: гараж під літерою "Д" загальною площею 23,8 кв.м, гараж І поверх під літерою "Е" загальною площею 19,8 кв.м, сарай ІІ поверх під літерою "Е" загальною площею 18,0 кв.м, прибудова під літерою "а-1" до житлового будинку загальною площею 16,2 кв.м, прибудова під літерою"а-2" до житлового будинку загальною площею 17,3 кв.м, прибудова під літерою "а-3" до житлового будинку загальною площею 12,8 кв.м, прибудова до сараю під літерою "Б", загальною площею 2,7кв.м, та навіс під літерою "Ж" загальною площею 23,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с.8-11) Відповідно до положень частини першої та другої ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Виходячи зі змісту ч.3 ст. 375 Цивільного кодексу України та ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб та за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. До 1 січня 2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва; з 1 січня 2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2008 року № 923. Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який діє з 12 березня 2011 року, прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Також, положеннями статті 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 18 Закону України "Про основи містобудування", статті 301 Закону України "Про планування і забудову територій", статті 10 Закону України "Про архітектурну діяльність", п. 6.1 Тимчасового положення про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7.02.2002року та п. 6 Додатку №1 до нього (в редакції чинній на момент звернення позивача з даними позовом до суду), передбачений порядок оформлення самочинно побудованих будівель та споруд при їх спорудження на спеціально відведеної земельної ділянки за умови звернення побудувавши їх осіб у встановленому законом порядку до відповідного органу місцевого самоврядування та органу, який наділений повноваженнями щодо перевірки технічних характеристик цих об'єктів. Так, звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] просив визнати за собою право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, а саме: гараж позначений в технічному паспорті під літерою "Д" загальною площею 23,8 кв.м, прибудову під літерою "а-3" до житлового будинку загальною площею 12,8 кв.м, прибудову до сараю під літерою "б" загальною площею 2,7кв.м та навіс під літерою "Ж" загальною площею 23,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, позивач [PERSON] набув права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане Десятою Київською державною нотаріальною конторою 17 жовтня 2000 року, іншими співвласниками даного будинку у рівних частках, тобто по 1/4 частини будинку, є відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], тому суд критично відноситься до позиції позивача, яка викладена у позовній заяві, аналогічні пояснення надані представником позивача в судовому засіданні, що господарські споруди, що є предметом спору, побудовані позивачем у період 1980 по 1990 роки, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які мали підтвердити отримання обов'язкових дозволів, затвердження проектної документації та проведення будь-яких будівельних робіт позивачем в межах земельної ділянки на якій розташоване домоволодіння за [ADDRESS], до набуття позивачем права власності на частину домоволодіння та земельної ділянки, а у відповідності до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво може мати місце при наявності даних про те, що воно здійснено на спеціально відведеній для цієї мети земельної ділянки, в той же час, як з'ясовано судом, позивач набув права власності на земельну ділянку площею 2/4 від 0,0588 га у межах згідно з планом, яка розташована на [ADDRESS], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 листопада 2011 року, інших доказів, які мали підтвердити виділення позивачу земельної ділянки для будівництва безпосередньо господарських споруд до набуття права власності на частину земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, та яка не виділена позивачу в натурі, суду надано не було. Таким чином, всупереч вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач при зверненні з даними позовом до суду, не надав висновок спеціалізованої ліцензійної організації щодо перевірки технічної характеристики самочинних споруд та їх відповідності будівельним нормам та правилам, та рішення компетентного органу місцевого самоврядування щодо розгляду питання з оформлення права власності на об'єкти самочинного будівництва. Крім того, як передбачено ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України, не є підставою для визнання за власником житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, стаття 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно положень п.1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються права на житлові будинки, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі: зокрема, рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до п.п. 10 п. 27, п. 29 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року, передбачено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат та технічний паспорт на такий об'єкт. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" про визнання права власності на господарські споруди, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем визначено неналежний спосіб захисту речового права на нерухоме майно, тому в межах даного спору суд не приймає заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання позову, як це передбачено у ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки визнання позову відповідачами носить формальний характер, оскільки в межах даного спору судом встановлено, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на самочинно збудовані гоподарсько-побутові споруди, суперечить положенням ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України, при цьому вирішення питання реєстрації права власності на самочинне будівництво відноситься до виключеної компетенції державних органів, які здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом прийняте рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed