Jurisdiction: civil
Date: 2013-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] Алієвна звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на частку у подружньому майні, визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила наступне. 03 вересня 2007 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частини квартири [ADDRESS], яку він заповів їх сину [PERSON]. Спадкоємцями за законом, після померлого [PERSON], які мали право на обовязкову частку у спадщині були позивач та її дочка [PERSON], яка від спадщини відмовилась на користь брата [PERSON]. 01.12.2009 року [PERSON] оформив свої спадкові права на 5/12 частин квартири [ADDRESS], отримавши свідоцтво про право власності, видане Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-2512. Обовязкову частку у спадщині після смерті чоловіка [PERSON] позивач прийняла, оскільки на момент відкриття спадщини вони проживали за однією адресою, що підтверджується довідкою ЖБК Будівельник-15 від 12.03.2012 року. 23 грудня 2011 року помер син позивача [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася із 5/12 частин квартири [ADDRESS] та 1/4 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] залишив заповіт, яким все своє майно заповів сину [PERSON]. Спадкоємцями за законом, після померлого [PERSON], є його дружина [PERSON], син [PERSON] та позивач, яка має право на обовязкову частку у спадщині. Обовязкова частка позивача у спадщині, після померлого [PERSON], складає: у квартирі [ADDRESS] (5/12:3=5/36, 5/36:2=5/72), у квартирі [ADDRESS] (1/4:3=1/12, 1/12:2=1/24) Для оформлення своїх спадкових прав 21 лютого 2012 року позивач звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 03 вересня 2007 року [PERSON] та померлого 23 грудня 2011 року [PERSON]. 28 лютого 2012 року позивач звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після померлого 03 вересня 2007 року [PERSON]. Але оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не може через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Крім того, для отримання свідоцтва про право на спадщину виникла необхідність встановити юридичний факт, що позивач є дружиною [PERSON], оскільки у свідоцтві про смерть його імя вказано «Асхат», а у свідоцтві про шлюб «Асгат». З цих підстав у видачі вказаних свідоцтв їй було відмовлено, про що державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] 15.06.2012 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, Відповідач [PERSON], яка діяла від свого імені та за довіреністю від [PERSON], позовні вимоги щодо встановлення юридичного факту, що позивач є дружиною, [PERSON], 17.07. [INFO], померлого 03.09.2007 року та визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як частку в праві спільної сумісної власності подружжя та права власності на 7/12 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після [PERSON], померлого 03.09.2007 року визнала, але згодом заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що у свідоцтві про укладення шлюбу вказано імя «Асгат», а не «Асхат». У своїх запереченнях відповідач [PERSON] пояснила, що [PERSON] Алієва та [PERSON] є батьками її чоловіка та дідом і бабою її дітей. Вони все життя проживали однією сімєю, мали спільний побут, вели спільне господарство, виховали двох дітей, при цьому позивач завжди була на утриманні [PERSON], після смерті якого отримує пенсію, як його вдова. Проти задоволення позову у частині спадкування позивачем після смерті сина заперечує тому, що квартиру [ADDRESS] отримала відповідач на членів своєї сімї, яку згодом приватизували, 1/4 частина якої складає спадкове майно. Крім того, відповідач вказала, що мати її чоловіка не має права на обовязкову частку у спадковому майні на підставі ст. 1224 ЦК України. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, у наданій суду заяві просив справу розглядати без його участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючі всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільно-процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 03 вересня 2007 року помер чоловік позивача [PERSON]. Факт відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 8107 (а.с.59зв). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з 1/2 частини квартири [ADDRESS], яку він заповів сину [PERSON]. Спадкоємцями за законом, після померлого [PERSON], які мали право на обовязкову частку у спадщині були позивач та її дочка [PERSON], яка від спадщини відмовилась на користь брата [PERSON]. 01.12.2009 року [PERSON] оформив свої спадкові права на 5/12 частин квартири [ADDRESS], отримавши свідоцтво про право власності, видане Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий № 5-2512. Вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №475/2009 року. Обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] позивач прийняла, оскільки на момент відкриття спадщини вони проживали за однією адресою, що підтверджується довідкою ЖБК Будівельник-15 від 12.03.2012 року (а.с. 11). Відповідно до ч. 3 ст. 1289 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається із матеріалів спадкової справи № 475/2009 року про відмову від спадщини [PERSON] Алієвна не заявляла. 23 грудня 2011 року помер син позивача [PERSON]. Факт відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 7512 (а.с. 99). Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася із 5/12 частин квартири [ADDRESS] та 1/4 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] залишив заповіт, яким все своє майно заповів сину [PERSON] (а.с. 101). Судом встановлено, що спадкоємцями за законом після померлого [PERSON] є позивач та відповідачі: [PERSON] та [PERSON]. Позивач є спадкоємцем після померлого [PERSON], яка має право на обовязкову частку у спадщині. На день відкриття спадщини їй виповнилося 93 роки. За визнанням відповідача саме [PERSON] проживав разом із позивачем за адресою її реєстрації : [ADDRESS]. Обовязкова частка позивача у спадщині після померлого [PERSON], складає: у квартирі [ADDRESS] (5/12:3=5/36, 5/36:2=5/72), у квартирі [ADDRESS] (1/4:3=1/12, 1/12:2=1/24). Судом встановлено, що для оформлення своїх спадкових прав 21 лютого 2012 року позивач звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 03 вересня 2007 року [PERSON] та померлого 23 грудня 2011 року [PERSON]. Вказане підтверджується матеріалами спадкових справ № 475/2009 та № 71/2012. Оскільки заява про прийняття спадщини після померлого [PERSON] була позивачем подана у передбачений ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України 6-місячний строк, вона вважається такою, що прийняла спадщину. 28 лютого 2012 року позивач звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після померлого 03 вересня 2007 року [PERSON]. Однак, у видачі вказаних свідоцтв їй було відмовлено, про що державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] 15.06.2012 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 7). Судом встановлено, що для отримання свідоцтва про право на спадщину виникла необхідність встановити юридичний факт, що позивач [PERSON] Алієвна є дружиною [PERSON], оскільки у свідоцтві про смерть вказано імя спадкодавця «Асхат», а у свідоцтві про укладення шлюбу «Асгат». Згідно зі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідач [PERSON] визнала, що [PERSON] Алієвна є дружиною [PERSON], але згодом почала цей факт заперечувати, посилаючись на те, що у свідоцтві про укладення шлюбу вказано імя «Асгат», а не «Асхат». Разом з тим, відповідач [PERSON] визнала, що [PERSON] Алієвна та [PERSON] є батьками її чоловіка [PERSON] та його сестри [PERSON], дідом і бабою її дітей, які все життя проживали однією сімєю, мали спільний побут, вели спільне господарство, виховали двох дітей, при цьому позивач завжди була на утриманні [PERSON], після смерті якого отримує пенсію, як його вдова. Як вбачається із матеріалів справи факт родинних відносин [PERSON] Алієвни та [PERSON] підтверджується довідкою ЖБК Будівельник-15 від 12.03.2012 року, у якій зазначено російською мовою «состав семьи умершего [PERSON] на день смерти - [PERSON] жена»(а.с. 11), розрахуноком пенсії в разі втрати годувальника по пенсійній справі [NUMBER], відповідно до якого позивачу призначена пенсія як дружині померлого інваліда Великої Вітчизняної війни (а.с. 15), копією паспорта [PERSON], у якому у розділі сімейний стан вказано, що шлюб зареєстровано 28 травня 1938 року, у міському РАГС місто Уфа з громадянкою [PERSON] Алієвна, [INFO] (а.с. 16-16зв), що відповідає довідці про укладення шлюбу, наданій Уфімським міським відділом ЗАГС за № 196 від 19.04.2012 року (а.с. 10), свідоцтво про укладення шлюбу, виданого 05.07.2012 року Уфимським міським відділом РАЦС та співпадає із записом про реєстрацію шлюбу у паспорті позивача. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що [PERSON] Саравар Алієвна, [INFO], є дружиною, [PERSON], [INFO], померлого 03.09.2007 року. Судом встановлено, що 28 травня 1938 року між [PERSON] Саравар Алієвною та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 794, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та довідкою про укладення шлюбу № 196 від 19.04.2012 року (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність»член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю зробив свій внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому у користування, набуває права власності на це майно. Отже, всі члени житлово-будівельних кооперативів, які на день набрання чинності Законом України «Про власність»(тобто ще в 1991 році) повністю внесли пайові внески за квартири автоматично стали їхніми власниками. Відповідно до ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Оцінивши докази в їх сукупності та відповідно до ст.ст. 15, 48 Закону України «Про власність», що діяв на час виплати паю за квартиру, ст. 384 Цивільного кодексу України, суд вважає, що оскільки саме [PERSON] був членом кооперативу, пай за квартиру виплачений у повному обсязі 16.02.1986 року, що підтверджується довідкою житлово-будівельного кооперативу Будівельник-15 від 12.03.2012 року, він набув права власності на неї, отримавши свідоцтво № 759 про право власності, видане Міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради 15.04.1998 року. Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України), враховуючи те, що шлюбний контракт між подружжям не укладався, а також те, що частки в спільному майні подружжя є рівними, позивач є власником 1/2 частини квартири. Судом встановлено, що оформити свої спадкові права та право власності на частку у подружньому майні у нотаріальному порядку позивач не може через наявність спору з відповідачами та відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які відповідно до п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування необхідно надати. З матеріалів справи вбачається, що оригіналів правовстановлюючих документів на квартири у позивача немає, дублікат цих документів, у звязку із смертю власника квартири, отримати немає можливості, тому що п. 8.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, передбачено, що у разі втрати свідоцтва про право власності видається дублікат за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ) для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у раз втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту його прав передбачений законом і відповідає йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved