Jurisdiction: civil
Date: 2012-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з нього на свою користь 29\~499, 33 долари США, що складають 235\~133 грн. 26 коп., як основну суму боргу за кредитом; 1\~483,81 долари США, що складають 11\~827 грн. 15 коп., як заборгованість по процентах за користування кредитними коштами; 57\~444 грн. 42 коп. пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплати відсотків, а також 1\~820 грн. 00 коп. судових витрат, посилаючись на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобовязання. Відповідач, не визнаючи даний позов, подав зустрічний, в якому просив визнати недійсним кредитний договір та договір застави автомобіля, посилаючись на те, що кредитний договір був укладений з ним внаслідок порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та внаслідок введення його як позичальника в оману. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх наявними у справі доказами, судом було встановлено наступне. 03.06.08 р. між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 51-6/08-А. За цим договором (п.2.1) позивач надав відповідачу кредит в розмірі 39\~056 доларів США з оплатою процентів за його користування. Для надання кредитних коштів відповідачу відкривається позичковий рахунок № 22033011339602 (п. 2.2 договору) та було обумовлено, що це є споживчим кредитом на придбання автомобіля Honda Accord, 2008 року випуску (п. 2.3 договору). Видача кредиту відбувається на підставі письмової заяви відповідача за погодженням із позивачем (п. 3.1 договору). Чітко визначеної процедури надання кредитних коштів договором не встановлено, хоча відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За нормами ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу і її норми Конституції є нормами прямої дії, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Статтею 192 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є гривня, а іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Відповідно до п 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року гривня як грошова одиниця України (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Норми щодо визначення гривні як єдиного законного платіжного засобу також відображені у ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, що затверджені постановою правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. №200. Лише у передбачених цими нормативно-правовими актами випадках фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Враховуючи той факт, що між сторонами було укладено кредитний договір, який за своєю юридичною природою є правочином, суду необхідно зясувати питання дотримання вимог закону при його укладенні. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Натомість, абзацом 2 частини 3 статті 6 цього Кодексу встановлено обмеження свободи договору за яким сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із змісту або із суті відносин між сторонами. За змістом і суттю кредитного договору (ст. 1054 ЦК України) позивач мав надати відповідачу грошові кошти, а відповідач мав повернути їх та сплатити проценти. Укладений кредитний договір за своєю суттю є споживчим кредитом. Це прямо зазначено в умовах договору, а отже, відповідач отримував кредит для сплати певної суми за іншим цивільно-правовим договором. Видача грошей за цим кредитом мала відбутися у гривні, як єдиному законному платіжному засобі в Україні, а не в іноземній валюті, оскільки в порушення вищезазначених норм відповідач не мав права використовувати валюту як засіб платежу, як це визначено ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України. Дійсно, за укладеним договором у кожної із сторін виникає зобовязання. Оскільки між сторонами виникали грошові зобовязання, то відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України вони могли визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Проте, у спірному договорі зобовязання було визначено саме в іноземній валюті без будь-яких застережень щодо еквівалентності. Він мав виконуватися як позивачем так і відповідачем в іноземній валюті, що також є порушенням вищевказаних норм. Матеріали справи містять копію заяви на видачу готівки №25 від 03.06.08 р. З цього документу вбачається, що відповідач на імя якого було відкрито (не підтверджено яким чином) рахунок по дебету (Дт) 22036001840/22033011339602, отримав у безготівковій формі 39\~056 доларів США, що у еквіваленті до гривні складає 189\~499,71 грн. Зазначений номер рахунку не відповідає відкритому позичковому рахунку згідно п. 2.2 кредитного договору. Вказана заява на видачу готівки містить підписи від імені: отримувача, бухгалтера та касира. Відповідно до п. 2.17 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.03 р. №254, документи на отримання та видачу готівкових коштів мають складатися відповідно до вимог Національного банку щодо організації касової роботи в банках України. Здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валютах, в 2008 році, проводилося у відповідності до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 14.08.03 р. №337. Відповідно до глави 3 «Порядок видачі готівки з каси банку» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337 встановлено, що: з каси банку готівка національної валюти видається в тому числі за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо (п.2); Видача готівки іноземної валюти (п. 4) здійснюється в тому числі за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Отже, виходячи з вимог Інструкції № 337, видачу кредиту з каси банку фізичним особам проводиться за заявою на видачу готівки тільки у випадку надання готівки в національній валюті. Видача готівки іноземною валютою з каси банку фізичним особам, за заявою на видачу готівки, проводиться у випадку їх видачі з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. Окрім того, виходячи з вимог п.п. 2.3, 2.5 ст. 2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20.10.04 р. №495 видача готівки іноземною валютою з каси банку фізичним особам відображається в первинному документі чітко визначеними бухгалтерськими проводками. З пояснень відповідача вбачається, що він заперечив факт отримання ним кредиту готівкою у доларах США з каси банку, а лише проставляння підписів на певних документах. Його позиція розцінюється судом як правдива, оскільки з огляду на вищевказаний нормативний документ, зокрема посилання на бухгалтерські проводки, та вимоги п. 2.1 ст. 2 вищезазначеної Інструкції, рахунок 2203 (початкові цифри) не зазначено як балансовий та позабалансовий рахунок, який використовується для відображення в бухгалтерському обліку операцій банків в іноземній валюті та банківських металах. Таким чином, можна зробити висновок, що відповідно до наявних письмових доказів відповідач не отримував від позивача кредит готівкою в іноземній валюті, а йому було надано готівку з каси банку в національній валюті. Хоча і це заперечує відповідач, вказуючи на те, що фізично грошей з каси не отримував, а вся кредитна операція проходила шляхом оформлення відповідних квитанцій. Це підтверджується також і тим, що відповідно до квитанції №3 від 03.06.08 р. відповідач нібито продав позивачу 39\~056 доларів США, які щойно отримав з його каси, та отримав за це 183\~172,64 грн., втративши на курсовій різниці 6\~327,07 грн. (189\~499,71 183\~172,64). Доречним є заперечення відповідача з цього приводу щодо доцільності отримання ним кредиту в іноземній валюті задля того, щоб її продати (здійснити обмін на гривні) тому ж позичкодавцю і при цьому втратити 6\~327,07 грн. на курсовій різниці та не мати необхідної суми для придбання автомобіля, а також наявності у позивача (каса відділення №51 в м. Переяслав-Хмельницький) 39\~056 доларів США станом на 03.06.08. Це також підтверджується тим, що відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №30/05 від 30.05.08 р. відповідач мав сплатити на користь продавця автомобіля 32\~325 грн. авансу, а решту 183\~175 грн. перерахувати на рахунок продавця після оформлення кредиту. Згідно повідомлення щодо можливості надання кредиту від 21.05.08 р. [PERSON] було надано згоду на отримання кредиту в сумі, що не перевищує 183\~175 грн. за програмою кредитування фізичних осіб «Автопреміум». Як вбачається із гарантійного листа позивача від 29.05.08 р. № 66 кредитним комітетом (комісією) Центрального Регіонального Управління Банку «Фінанси та Кредит» прийнято позитивне рішення щодо надання відповідачу на придбання автомобіля 215\~000 грн., з яких 15% він самостійно сплатить. Із виписки з особового рахунку ПП «Вітал-А» (продавця автомобіля) за 02.06.08 р. вбачається на його рахунок з поточного рахунку 29021520900980 було перераховано 32\~325 грн. Зазначену суму відповідач [PERSON] вніс до каси позивача 02.06.08 р., тобто до підписання оспорюваного кредитного договору. На противагу цьому, 03.06.08 р. зявляється інформація про умови кредитування у валюті. Заслуговує на увагу твердження відповідача про те, що з ним було укладено валютний кредитний договір внаслідок омани та з порушенням вимог закону. Як вказує відповідач 02.06.08 р. з ним було підписано кредитний договір в національній валюті на суму 183\~175 грн., однак наступного дня, 03.06.08 р., йому повідомили про неможливість надання кредиту в національній валюті, а лише в іноземній. Задля того, щоб не втратити сплачені ним кошти за автомобіль та супутні витрати по його реєстрації, він вимушений був підписати запропонований кредитний договір № 51-6/08-А від 03 червня 2008 року на невигідних для себе умовах. Це підтверджується матеріалами справи. Зокрема, як вбачається із стандартної форми заяви на отримання кредиту від 23.05.08 р., яка власноручно заповнена [PERSON], відповідач просив у позивача у позичку 183\~175 грн. і його прохання було задоволено шляхом посвідчувального напису кредитного інспектора про дозвіл на надання кредиту. На противагу цьому, матеріали справи містять заяву від імені [PERSON], котра надрукована та датована 03.06.08 р., про видачу йому кредиту в іноземній валюті. Ця зава містить резолюцію про дозвіл, без зазначення найменування посадової особи. Підпис цієї особи, співпадає з підписом представника позивача [PERSON] - начальника відділення №51. Згідно виданої їй довіреності від 04.04.08 р. вона не уповноважена на вчинення таких дій. Підтвердженням того факту, що з відповідачем було укладено кредитний договір у національній валюті, а потім, з незрозумілих причин, в іноземній слугують не лише ці письмові докази. Так, позивачем і відповідачем подані копії договорів застави автомобіля, що посвідчений 03.06.08 р. приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстр № 2825. Ці примірники містять виправлення щодо номера договору, його дати та дат погашення кредиту, що нотаріально застережені. Однак, не в усьому тексті договору. На противагу цьому, примірник, що залишився у справах приватного нотаріуса [PERSON] не містить ні таких виправлень, ні таких застережень. На думку суду, все це свідчить про те, що представник позивача в перевищення своїх повноважень, з певних мотивів, спонукав відповідача до підписання валютного кредитного договору за яким, фізично кошти не передавалися, а були перераховані з невідомого рахунку на користь продавця автомобіля у визначеній договором купівлі-продажу автомобіля сумі, яка не відповідає тій сумі, яку нібито отримав відповідач. Зокрема позивачем було перераховано 183\~175 грн., а [PERSON] під час валютно-обмінної операції, втративши 6\~327,07 грн. на курсовій різниці, отримав лише 183\~172,64 грн. і невідомо яким чином, знову вніс її до каси банку. Все це свідчить про те, що позивач в порушення вимог законодавства, оформив валютні кредитні відносини, фактично надавши відповідачу кредит в розмірі 183\~175 грн. Окрім того, як вбачається із положень оспорюваного кредитного договору, копій квитанцій про погашення відповідачем тіла кредиту та відсотків за його користування, виписки з особового рахунку відповідача, відповідач [PERSON] мав сплачувати на користь позивача суми, що виражені в доларах та центах США та сплачував їх. Виконати зазначені умови щодо суми погашення тіла та процентів по кредиту в іноземні валюті, як виражена в доларах та центах США та наступне щомісячне погашення цієї суми готівковими коштами в іноземній валюті в касу банку, яке виражене в доларах та центах США у відповідності до умови законодавства України неможливо, оскільки воно суперечить нормам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління НБУ від 14.08.03 р. № 337 (що діяла в редакції на час виникнення зобовязання). Зокрема, згідно глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» цієї Інструкції №337 банк приймає від клієнта готівку для здійснення її переказу. За рішенням банку іноземна валюта у вигляді монет приймається в касу банку лише в разі касового обслуговування юридичних осіб, що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов'язані з відрядженнями за кордон. Банк має право приймати до каси монети номіналом 1 та 2 євро, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території країн - членів Європейського валютного союзу, у разі здійснення касових операцій з фізичними особами. Від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки та переказу без відкриття рахунку (п.п. 1.3). В судовому засіданні не встановлено, яким саме чином відповідач міг погашати кредит в центах США. Позивач при укладенні спірного договору та при його виконанні діяв не добросовісно. Він не міг не знати про вищезазначені судом існуючі обмеження; не міг приймати від позивача іноземну валюту як засіб платежу в порушення вимог валютного законодавства та законодавства, що регулює банківські послуги та розрахунково-касове обслуговування. Визначення зобовязання тільки в іноземній валюті, а не грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті безперечно породжує певні негативні наслідки для споживача такої послуги. Така позиція суду випливає із змісту рішення Конституційного Суду України від 10.11.11 р. (справа №1-26/2011). Суд не ставить під сумнів право позивача на здійснення валютних операцій. Як вбачається із правових позицій Верховного Суду України (рішення від 25.05.11 р.) за відсутності нормативних умов для індивідуального ліцензування єдиною правовою підставою для кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій був визначений Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затв. постановою правління НБУ від 17.07.01 р. №275 (постанова втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 8 вересня 2011 року № 306). Пунктом 5.3 цього Положення було визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Відповідно до нормативного визначення «валютної операції», що визначена у ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» такою операцією є: операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. За цим же Декретом (ст. 1) іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Аналізуючи ці норми щодо суті даного спору, суд виходить з того, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а не на території України. Валютна операція у формі переходу права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України у розрізі ст. 1054 ЦК України є кредитом. Позивач як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Проте, кредитування здійснюється споживачам банківських послуг, якими є як юридичні, так і фізичні особи та фізичні особи - приватні підприємці. Виходячи із норм ст. 2 вищезгаданого Декрету відповідач (як резидент) має право бути власником валютних цінностей, що знаходяться на території України та здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 5 цього Декрету визначено індивідуальне ліцензування разової валютної операції резидентом. Види таких операцій чітко визначені цією нормою. Як встановлено судом відповідачу було запропоновано такий вид банківського продукту як кредит в іноземній валюті. Видача кредиту і його погашення передбачалося в іноземній валюті, що не відповідає вимогам ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, що затверджені постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 р. № 200 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923. При укладенні спірного договору позивач мав знати про обмеження права відповідача використовувати іноземну валюту на території України як законний спосіб платежу; про перелік фінансовий операцій, які має право вчиняти відповідач на території України з використанням іноземної валюти; про можливість визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті, а не встановлення зобовязання в іноземній валюті тощо. Виходячи з цього, відповідача було позбавлено можливості отримати достовірну інформацію про таку банківську послугу як кредитування фізичної особи (резидента), що не здійснює підприємницької зовнішньоекономічної діяльності з використанням безготівкової форми оплати в іноземній валюті та платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити. Окрім того, позивачем в порушення вимог п. п. 4.7 та 4.8 оспорюваного договору в односторонньому порядку, 01.12.10 р., було підвищено відсоткову ставку з 15% до 18%. Згідно довідки про стан заборгованості у [PERSON] станом на 16.11.10 р. прострочених платежів по тілу кредиту та нарахованих відсотків за кредит не існувало. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, в редакції на час вчинення оспорюваного правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На думку суду, з врахуванням вищевикладених обґрунтувань позивач запропонував відповідачу такі умови договору, що суперечать вимогам законодавства. Зокрема, ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», п 3.3. ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 1-3, 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 6 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, Положенню про організацію операційної діяльності в банках України та Інструкції про касові операції в банках України, якими не передбачено право резидента використовувати як законний засіб платежу іноземну валюту на території України при виконанні зобовязання. Відповідно до ч 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. За нормою ч. 3 цієї статті використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, що регулює ці відносини, є Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», норми якого не містять положень про випадки, порядок та умови можливості відповідача виконати у відповідності до досягнутої домовленості (умов договору) взяте на себе зобовязання по погашенню (сплаті) кредиту в іноземній валюті на території України резиденту. Як встановлено судом, такі вимоги як: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, відсутні у даних правовідносинах. Так, відповідач [PERSON] мав на меті отримання споживчого кредиту в національній валюті для придбання автомобіля; його було ознайомлено з умовами кредитування в національній валюті; він отримав підтвердження про надання такого виду кредиту в національній валюті; сплатив 15% власних коштів в національній валюті; на рахунок продавця автомобіля надійшли кошти у національній валюті; відповідно до нормативних документів НБУ: Положення про організацію операційної діяльності в банках України та Інструкції про касові операції в банках України, неможливим, з точки зору законодавця, отримати споживчий кредит у іноземній валюті та здійснювати його погашення у такий же спосіб; факт домовленості про отримання кредиту в національній валюті, а згодом переоформлення його в іноземну без наявності внутрішньої волі [PERSON] доведений; представник банку при оформленні валютного кредиту перевищив надані йому довіреністю повноваження. За таких обставин, суд приходить до висновку, що умови оспорюваного кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України слід визнати недійсними. Позивачем не ставилася вимога про застосування судом наслідків недійсності правочину, а тому виходячи з вимог ст. 11 ЦПК України, суд не застосовує реституцію. Відносно похідного від основного (кредитного) договору, договору застави автомобіля від 03 червня 2008 року, що укладений між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] та посвідчений 03.06.08 р. приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстр № 2825, суд виходить із наступного. Оскільки застава є видом забезпечення виконання зобовязання боржником перед кредитором, то умови цього договору слід також визнати недійсними, оскільки вони забезпечували недійсне зобовязання. За таких обставин вимоги за первісним позовом не можуть бути задоволені, оскільки ґрунтуються на недійсних умовах. Суд не може задовольнити вимогу, що містить невідповідність вимогам закону в частині визначення виду та суми кредиту, відповідної реальної ставки процентів за його користування тощо. При отриманні кредиту в національній валюті, відповідач мав би сплачувати позивачу відповідні суми за умовами споживчого кредитування фізичних осіб за програмою «Автопреміум», що діяла на час укладення договору. Судові витрати відшкодовуються в порядку ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved