Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-29 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом до Відповідачів про скасування державного актів на право приватної власності на земельні ділянки видані Відповідачам - [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що у червні 2011 року вона звернулась до ПП фірма «Перший крок» для виготовлення технічної документації для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера. 17.06.2011 року за результатами проведеної перевірки Управлінням Держкомзему у Фастівському районі на замовлення ПП фірми «Перший крок» позивачу було надано протокол проведення перевірки документації із землеустрою та обмінного файла, згідно висновків, вищезазначеній земельній ділянці кадастровий номер не присвоєно, у зв'язку з накладенням на земельну ділянку позивачки двох інших земельних ділянок, які належать Відповідачам. У зв'язку з викладеними просить суд, скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки які належать Відповідачам. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просили суд скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, шляхом внесення змін до державних актів на право власності на земельні ділянки, видані [PERSON] та [PERSON] Представник Відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим, оскільки Відповідачі не порушували права власності на земельну ділянку Позивачки, а технічні помилки допущені при складанні технічної документації, сталися не з вини Відповідачів і тому просять суд в задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача - Управління Держкомзему у Фастівському районі Київської області, в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву в якій просять справу розглядати без їх участі у зв'язку з відсутністю головного спеціаліста - юрисконсульта, просить суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. Представник третьої особи - Фастівської районної державної адміністрації, в судовому засіданні також просила суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 28 січня 2000 року Позивачка отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,4013 га., що знаходиться у с. Фастівець Фастівського району Київської області. У червні 2011 року вона звернулась до ПП фірми «Перший крок» для виготовлення технічної документації для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера. Згідно листа № 2016 від 02.04.2012 року Управління Держкомзему у Фастівському районі повідомило, що в порядку проведення дій по присвоєнню кадастрового номеру земельній ділянці, що знаходиться у власності Позивача було встановлено факт невідповідності меж земельної ділянки даним чергового кадастрового плану. Встановлено, що земельна ділянка, межі якої не відповідають межам землеволодіння знаходиться у власності гр. [PERSON], тому присвоєння кадастрового номеру можливе лише після внесення відповідних змін до державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON], після чого, в свою чергу, будуть внесені зміни до чергового кадастрового плану. Як вбачається з даного листа, спеціалістами Держкомзему при складанні відповідної технічної документації були допущені технічні помилки, внаслідок чого сталося накладення системи координат земельної ділянки Позивачки на систему координат земельних ділянок Відповідачів, тому фактично відсутні будь-які дії Відповідачів, які б порушували законне право позивачки на землю. Відповідачка [PERSON] є власником земельної ділянки відповідно до державного акту на право приватної власності на землю в порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON], виданого на підставі рішення Фастівської РДА (розпорядження № 679 від 24.12.2004 року). Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом. Зазначені права гарантовані ст.41 Конституції України. Цивільне законодавство України зазначає право власності, як право особи на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Закон захищає право власності. У відповідності до положень ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Ст. 140 ЗК України визначає вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, а саме: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника за відсутності спадкоємця; відчуження ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на ділянку на вимогу кредитора; відчуження з мотивів суспільної необхідності; конфіскація за рішенням суду; невідчуження ділянки іноземними особами у встановлений строк. Як вбачається з вищевказаного жодна з перелічених підстав не передбачає припинення права власності на земельну ділянку в даному випадку, а тому скасування державного акту потягне за собою неправомірне позбавлення особи права власності на землю. Крім того, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, а тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. В судовому засіданні позивачем не доведено незаконність рішення органу місцевого самоврядування та такі позовні вимоги не заявлені взагалі. Аналогічну правову позицію сформулював і Верховний суд України у своїй ухвалі від 08 червня 2011 року.

Outcome: dismissed