Jurisdiction: civil
Date: 2012-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, уточнив за судового розгляду його предмет та підставу, в його обґрунтування посилаючись на те, що після того, як Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ була винесена ухвала про відмову у задоволенні касаційної скарги, відповідач зобовязаний був видати працівникові належно оформлену трудову книжку та видати наказ про звільнення з роботи згідно вимог ст. 47 КЗпП України. Крім того, згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Утім, відповідач порушив норми чинного законодавства та не виконав покладеного на нього обовязку щодо видачі працівникові трудової книжки в день звільнення. Оскільки відповідач своєчасно не видав трудову книжку підлягають стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. 17.09.2012 року в судовому засіданні представником відповідача було видано на руки трудову книжку. За підрахунком позивача розрахунок середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з урахуванням компенсації за час затримки видачі трудової книжки станом на 17.09.2012 р. складає 82 990,00 грн. Позивач в останній редакції позову просила суд зобовязати Приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна»змінити дату звільнення [PERSON] на фактичний день видачі трудової книжки, а саме на 17.09.2012 року, стягнути з Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна»на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 82 990 грн. (станом на 17.09.2012 р., тобто на день видачі трудової книжки). Також позивач просила визнати поважною причину пропуску з її боку строку звернення до суду із даним позовом, оскільки, дізнавшись про порушення своїх прав, не мала змоги звернутися вчасно до суду, адже була вагітна та згодом здійснювала догляд за дитиною у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку (у дитини наслідки важкої травми). Підставу позову становлять приписи ст.ст. 47, 232, 233, 235 КЗпП України. Відповідач позов не визнав повністю, та, заперечуючи, наголошував на тому, що позивача [PERSON] наказом від 14.06.2004 р. було звільнено з посади керівника відділу по підготовці продавців за п. 6. ст. 36 КЗпП України. Трудова книжка була надіслана поштою [PERSON] згідно її письмової заяви, що повністю відповідає вимогам п. 4.2 Наказу №58 від 29.07.1993 року Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. У 2005 році [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПрАТ АІСЕ Україна про визнання звільнення незаконним та поновлення її на посаді. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. позовні вимоги позивача були задоволені частково: було поновлено позивача на посаді керівника відділу по підготовці продавців-консультантів та стягнуто заробітну плату за вимушений прогул. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2008 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в частині стягнення було скасовано, та ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2008 р. були скасовані, а справу передано на новий розгляд. За наслідками нового розгляду справи рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2010 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2010 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2010 року було залишено без зміни. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.12.2010 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання трудового контракту, строкового трудового договору недійсними, визнання наказів про переведення на іншу роботу, звільнення незаконними, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди. За власним бажанням на адресу позивача поштою було надіслано трудову книжку. Згідно п.2.10. Наказу №58 від 29.07.1993 року Про затвердження інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у розділі Відомості про роботу, Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: Запис за N таким-то недійсний . Таким чином, на виконання рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. було скасовано наказ № 55-у від 14.06.2004 р., зроблений відповідний запис до трудової книжки та видано наказ №72/1-ос від 20.11.2007 р. За наслідками розгляду Верховним Судом України касаційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області вказані рішення були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суд 1-ї інстанції. На виконання ухвали Верховного Суду України від 03.12.2008 року відповідачем було видано наказ № 61/1-ос від 03.12.2008 року про скасування наказу № 72/1-ос від 20.11.2007 року, яким [PERSON] було поновлено на посаді. Таким чином, [PERSON] не є працівником ПрАТ АІСЕ Україна, починаючи з 14.06.2004 р., тобто протягом майже 8-ми років. Отже на правовідносини позивача та відповідача не розповсюджуються закони та підзаконні нормативно-правові акти, які регулюють трудові відносини. В позовній заяві позивач зазначає про те, що відповідач невідомо з якої підстави зобовязаний був повернути трудову книжку та видати наказ про звільнення з роботи після винесення невідомої ухвали Вищим спеціалізованим судом України. Жодним рішенням суду не було вирішено звільнити [PERSON] з посади у ПрАТ АІСЕ Україна. В судовому порядку було встановлено, що позивача було правомірно звільнено 14.06.2004 року відповідачем. Таким чином, особу вдруге не може бути звільнено з посади з якої її вже було звільнено. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Оскільки [PERSON] не було звільнено з роботи вдруге після звільнення у 2004 році, а було скасовано наказ про поновлення на роботі, відповідно і не відбулось звільнення тому відповідно, на правовідносини між сторонами не розповсюджується дія ст. 47 КЗпП України. Отже, посилання позивача на порушення відповідачем ст. 47 КЗпП України є безпідставним, оскільки не існує трудових відносин, або повязаних з працею відносин між позивачем та відповідачем. Таким чином між сторонами на даний час можуть виникнути лише цивільні правовідносини, яки регулюються нормами Цивільного кодексу України. Позивачу було відомо, що Ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 року були скасовані рішення, якими її було поновлено на роботі у ПрАТ АІСЕ Україна; таким чином, починаючи з 03.12.2008 року, вона мала право звернутись до ПрАТ АІСЕ Україна про повернення їй трудової книжки. Відповідачем повідомляється, що [PERSON] не зверталась до ПрАТ АІСЕ Україна ані з усними, ані з письмовими заявами про повернення її трудової книжки. Крім того, місцезнаходженням ПрАТ АІСЕ Україна є м. Київ, вул. Воровського, 24, корп. 1, а [PERSON] проживає в м. Дніпропетровську та її адреса достеменно невідома (чи то по вул. Малиновського, 34/287, чи то [ADDRESS], чи то [ADDRESS]). Всі вказані адреси [PERSON] зазначала як місце свого проживання або реєстрації. Чинним законодавством України заборонено пересилання трудової книжки без згоди володільця такої трудової книжки. У випадку звернення [PERSON] до ПрАТ АІСЕ Україна з вимогою про повернення трудової книжки ПрАТ АІСЕ Україна негайно надіслало б на її адресу трудову книжку. Разом з тим, відповідач заперечував проти правильності зробленого позивачем розрахунку; починаючи з 29 жовтня 2003 р. і до звільнення 14.06.2004 р., а також після скасування наказу про звільнення [PERSON] на роботу не виходила, відповідно, заробітна плата їй не нараховувалася та не сплачувалась. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата; якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку. Цим абзацом пункту 4 Порядку передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З огляду на те, що [PERSON] останні чотири місяці, що передують її звільненню не працювала, то при визначенні середньомісячної заробітної плати позивача відповідно до вимог Порядку слід було виходити з посадового окладу позивача - 3 810,00 грн., а з урахуванням відповідних обовязкових відрахувань до відповідних фондів та сплати податків заробітна плата [PERSON] склала 2 492 (дві тисячі чотириста девяносто дві) грн. 65 коп. 07.08.2012 року відповідачем на адресу [PERSON] було надіслано лист про надання згоди на пересилку трудової книжки поштою. Вказаний лист повернувся відповідачу через закінчення терміну зберігання. Хоча позивач зазначала в суді, що чекає трудову книжку за адресою: [ADDRESS], а також стверджувала, що почту отримує та забирає завжди вчасно, а відповідач нічого їй не надсилає, що, на переконання відповідача, свідчить про те, що позивач не має намір виходити на будь-яку роботу взагалі, та про те, що відсутність трудової книжки не заважає позивачу працювати за іншою трудовою книжкою за іншим місцем роботи на іншому підприємстві. Крім того, в судовому засіданні 17.09.2012 р. відповідач передав позивачу трудову книжку, яку позивач отримала, надав відповідну розписку. Стосовно вимог позивача про виплату їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, то в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2010 року по 01.09.2011 року. Утім, позивач не могла отримувати заробітну плату починаючи з 11.06.2008 року по 10.06.2011 року, оскільки знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати за її заявою на підставі Медичного висновку №132 та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки»(матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет І типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. А починаючи з 14.06.2012 року по 18.10.2012 року [PERSON] знаходилась у відпустці по вагітності та пологах, що підтверджується листком непрацездатності серії АВЛ №739725, наданим позивачем в судовому засіданні. Таким чином, [PERSON] не могла працювати за період вказаний нею у позовній заяві, оскільки знаходилась у відпустці та на лікарняному (окрім того позивачем самим зазначається, що вчасно звернутись з позовом до суду їй заважала вагітність та одночасно знаходження у відпустці по догляду за дитиною). Таким чином, на переконання відповідача виплата за прогул не може мати місце, коли позивач не могла працювати у звязку з вагітністю та знаходженням у відпустці по догляду за дитиною до 6-ти років. Разом з тим, стосовно пропущення позивачем строку позовної давності, то [PERSON] дізналася про скасування рішення про поновлення її на роботі з ухвали ВСУ від 03.12.2008 р.; вказана ухвала набула законної сили з моменту її проголошення. [PERSON] приходила на кожне засідання суду першої інстанції після направлення справи на новий розгляд, яких було близько десяти, та у позивача було достатньо як часу так і можливості звернутись до суду з позовом про витребування трудової книжки. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для ухвалення про задоволення позову, виходячи з наступного. За ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум). Судом було встановлено, що [PERSON] працювала у ЗАТ «АІСЕ Україна»на посаді керівника відділу по підготовці продавців, та наказом від 14.06.2004 року її було звільнено з посади керівника відділу по підготовці продавців за п. 6. ст. 36 КЗпП України; трудова книжка [PERSON] була надіслана поштою [PERSON] згідно її письмової заяви. У 2005 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПрАТ АІСЕ Україна про визнання звільнення незаконним та поновлення її на посаді; рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. позов був задоволений частково: було ухвалено визнати недійсним трудовий контракт та строковий трудовий договір, укладені ЗАТ «АІСЕ Україна»та [PERSON] 3 січня 2001 року і 01.10.2002 р., строковий договір вважати укладеним на невизначений строк. Були визнані недійсними накази генерального директора ЗАТ «АІСЕ Україна»№37-ос від 29 серпня 2003 року, №42-ос від 30.10.2003 р. про переведення [PERSON] на нішу роботу й наказ №55 від 14.06.2004 р. про звільнення її з роботи, було поновлено позивача на посаді керівника відділу по підготовці продавців-консультантів ЗАТ «АІСЕ Україна», стягнуто 300 284,50 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди - 3 000,00 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2008 р. апеляційна скарга ЗАТ «АІСЕ Україна»була задоволена частково: було ухвалено стягнути з ЗАТ «АІСЕ Україна»на користь [PERSON] 283 728,00 грн. заробітної плати за вимушений прогул, в іншій частині рішення суду першої інстанції від 19.11.2007 р. було залишено без зміни. Ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2008 р. були скасовані, а справу передано на новий судовий розгляд, за результатами якого рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2010 р. у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено повністю; ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2010 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2010 р. було залишено без зміни. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.12.2010 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна»про визнання трудового контракту, строкового трудового договору недійсними, визнання наказів про переведення на іншу роботу, звільнення незаконними, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди. Виходячи з із мсту статті 47 КЗпП України вимоги щодо припинення трудових відносин передбачають обовязок з боку роботодавця видати (не пізніше останнього дня дії строкового договору) наказ про звільнення працівника, видати в день звільнення належно оформлену трудову книжку та виплатити усі належні йому суми, про що повідомляють письмово (ст. 116 КЗпП). Судом встановлено, що позивач була звільнена наказом від 14.06.2004 р. з посади керівника відділу по підготовці продавців - консультантів за п. 6. ст. 36 КЗпП України. Звільнення та відповідні накази були оскаржені позивачем в судовому порядку (позов був предявлений до суду у травні 2005 року), судові рішення скасовувалися та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.12.2010 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна»про визнання трудового контракту, строкового трудового договору недійсними, визнання наказів про переведення на іншу роботу, звільнення незаконними, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди. Таким чином, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2010 р., яким було відмолено у задоволенні позову [PERSON], та яке було ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.10.2010 р. залишено без зміни, набрало законної сили 12.10.2010 р. Оскільки рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 р. набрало законної сили 28.05.2008 р. (ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2008 р.), то відповідач скасував наказ № 55-у від 14.06.2004 року, зробив відповідний запис до трудової книжки та видав наказ №72/1-ос від 20.11.2007 р. За результатами розгляду Верховним Судом України касаційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2007 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області вказані рішення були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суд 1-ї інстанції. На виконання ухвали Верховного Суду України від 03.12.2008 р. відповідач видав наказ № 61/1-ос від 03.12.2008 року про скасування наказу № 72/1-ос від 20.11.2007 року, яким [PERSON] було поновлено на посаді. Тобто, повторного звільнення [PERSON], у звязку з чим для відповідача існував обовязок на виконання ст. 47 КЗпП України видати трудову книжку, не відбувалося: [PERSON] було звільнено 14.06.2004 р., останньою була отримана трудова книжка (ст. 47 КЗпП України) в день звільнення, а видання відповідачем наказу №61/1-ос (від 03.12.2008 року) про скасування наказу № 72/1-ос від 20.11.2007 року, яким [PERSON] було поновлено на посаді, мало місце у звязку з набранням ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 р. законної сили. Разом з тим, наказом ЗАТ «АІСЕ Україна»від 10.06.2008 р. за заявою [PERSON] останній була надана соціальна відпустка по догляду за дитиною до 6-ти років з 11 червня 2008 р. по 10 червня 2011 року ([PERSON] народився 10.06.2005 р.). За наведених вище підстав та з огляду на підставу предявленого позову (ст.ст. 47, 232, 233, 235 КЗпП України) не є слушним посилання позивача щодо наявності обовязку відповідача видати новий наказ про звільнення та видати трудову книжку в день звільнення, та стягнення середнього заробітку за час затримки трудової книжки. Щодо поновлення строку на звернення позивача до суду, то відповідна позовна заява була відправлена позивачем поштою 26.09.2011 р.; на підтвердження дати, починаючи з якої [PERSON] була обізнана із змістом ухвали ВССУ від 27.12.2010 р. про відмову в задоволенні її касаційної скарги, [PERSON] надала конверт, відповідно до поштового штемпелю на якому 03.02.2011 р. відповідна ухвала надійшла поштою до м. Дніпропетровська. Тобто позивач звернулася до суду із пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку, в обґрунтування поважності причини пропуску строку посилаючись на вагітність, пологи та народження дитини, яка потребує лікування у звязку із наслідками важкої травми (а.с. 114). Зазначені позивачем причини визнаються судом поважними. Судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed