Jurisdiction: civil
Date: 2012-12-17 00:00:00

У грудні 2011 року позивачі звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У позовній заяві й у судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] посилалися на те, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивачі та відповідачі. Однак, відповідачі фактично вселилися 14.06.2011 року у спірну квартиру, але в ній не проживають, особистих речей відповідачів в квартирі не має. З урахуванням викладеного, просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. 15.05.2012 року відповідачі [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернулися з зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Індустріального району про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням в квартирі, про зміну порядку користування квартирою та зміну договору найму житлового приміщення. У судовому засіданні 18.12.2013 року позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі 18.12.2013 року у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. В попередніх засіданнях позовні вимоги не визнавали в повному обсязі, зустрічну позовну заяву просили задовольнити в повному обсязі. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та докази, які надані сторонами, вважає, що позовні вимоги та зустрічний позов відповідачів не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачі проживали та були зареєстровані в спірній квартирі на підставі ордеру № 207 від 17.07.1973 року. Крім позивачів в спірній квартирі до 2006 року був зареєстрований [PERSON] 10.12.1998 року був зареєстрований шлюб між відповідачкою [PERSON] та [PERSON] З пояснень відповідачки [PERSON] встановлено, що після реєстрації шлюбу, з усного дозволу усіх зареєстрованих на той час осіб, вона поселилася в спірній квартирі. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають з ним, вселити в наймане ним жиле приміщенням свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Зі смислу зазначених норм [PERSON], як член сім`ї наймача [PERSON], мав рівні з нею права і був вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину [PERSON] Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відома їй у цьому. В Постанові Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» також зазначено, що відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено,, що вони висловлювали таку згоду. При розгляді даної справи було безспірно встановлено, що позивачі не заперечували проти вселення позивачки [PERSON] в спірну квартиру у 1988 році і її подальшого проживання до 2004 року. Крім того, судом було встановлено, що відповідачка [PERSON] була зареєстрована у [INFO], що належав на праві власності її матері, та був останньою проданий у 1999 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2006 р. [PERSON] була знята з реєстрації. Таким чином, починаючи з 1999 року та на час ухвалення рішення відповідачка [PERSON] не мала іншого житла і не отримувала за собою права на проживання в іншому жилому приміщенні. В матеріалах справи мається відповідь комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 21, в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], реєстрація за даною адресою була здійснена 21.12.2010 року. Також зазначено, що [PERSON], на даний час не зареєстровано за адресою: [INFO], оскільки документи на оформлення паспорту знаходяться в ГРФО Індустріального району. Після отримання паспорту [PERSON], на підставі згоди основного квартиронаймача, буде зареєстрована за даною адресою. Визначальним фактом, на думку суду, є те, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.11.2010 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою № 21 в будинку 75 по вул. С. Ковалевської в м. Дніпропетровську та надано право на їх примусове вселення в спірну квартиру, що є преюдиціальним фактом та не потребує додаткового доказування щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами у розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] 14.06.2011 року вселилися до спірної квартири, але не проживають у зазначеній квартирі на теперішній час, оскільки між позивачами та відповідачами виникли неприязні стосунки після розірвання шлюбу 06.05.2006 року між [PERSON] та [PERSON], що не заперечували сторони в судовому засіданні та надали з цього приводу відповідні пояснення. Отже, вимоги позивачів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, зокрема ст. ст. 71, 72 ЖК України, оскільки причини не проживання відповідачів в спірній квартирі є поважними - внаслідок неприязних стосунків між [PERSON], [PERSON], [PERSON], протирічать інтересам та правам малолітньої дитини відповідачки [PERSON] [PERSON] [INFO], які охороняються Конституцією України, Законом України «Про охорону дитинства» та нормами ЖК України. Зустрічні позовні вимоги [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] також не підлягають задоволенню, оскільки санітарні норми проживання по кількості одностатевих або різностатевих осіб, мешкаючих в спірній квартирі, не дозволяють встановити порядок користування квартирою № 21 в буд. № 75 по вул. С. Ковалевської в м. Дніпропетровську та змінити договір найму квартири, згідно положень ст. ст. 63, 103 ЖК України, що у свою чергу також унеможливлює задовольнити вимогу щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом зняття замків на міжкімнатних дверях в квартирі, так як зазначені дії призведуть до порушення прав осіб, мешкаючих в спірній квартирі, щодо збереження та цілісності їх особистих речей, встановленому порядку вселення та користування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed