Jurisdiction: civil
Date: 2013-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом ДП «Красноармійськвугілля») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві. У судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] пояснив, що позивач [PERSON] з 17.07.1991 року по 30.03.1998 року перебував з відповідачем в трудових відносинах. 15.02.1996 року позивач отримав травму на виробництві, про що був складений акт за формою Н-1 від 17.02.1996 року. У 2006 році позивачу первинно було встановлено 25 % втрати працездатності. При повторному огляді у 2012 році обласною психіатричною МСЕК позивачу було встановлено за сукупністю 65% втрати працездатності: по травмі 1996 року 15% та по травмі 2012 року 50%. Позивач вважає, що внаслідок травми йому завдана моральна шкода, оскільки, яка полягає в тому, що він будучи здоровою людиною, втратив 25% працездатності у звязку з травмою на виробництві. Після чого у нього змінилися умови життя, які тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездуження та послаблення організму, переживання з приводу погіршення стосунків з оточуючими, спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного в трудовому відношенні громадянина. При цьому мала місце протиправність дій відповідача, повязаних з порушенням Закону України «Про охорону праці», Правил безпеки у вугільних шахтах, що стало причиною втрати здоров,я. Тому представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 8500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої травмуванням на виробництві. Позивач [PERSON] до суду не зявився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово сповістив суд про розгляд справи у його відсутність за участі його представника [PERSON], на позові наполягає. Представник відповідача ДП «Красноармійськвугілля» [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що правовідносини по відшкодуванню шкоди у звязку з ушкодженням позивачем здоров,я через травму 15.02.1996 року регулюються Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров,я, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.1994 року № 472, за п.11 яких розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних заробітних плат, яка була встановлення на час висновку первинного огляду во МСЕК, тобто станом на 07.08.1996 року. Оскільки на цей час Правила втратили чинність, не можна застосовувати для визначення розміру відшкодування моральної шкоди розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. Після встановлення втрати працездатності у звязку з травмою 1996 року позивач продовжував працювати на шахті прохідником. Комісія розслідування нещасного випадку встановила, що позивач порушив законодавство про охорону праці, причиною нещасного випадку стала неякісна оборка боків виробки, яку повинен був робити [PERSON] Отже, вини підприємства у нещасного випадку немає. Крім того до вимог про відшкодування моральної шкоди має бути застосований строк позовної давності у три місяці згідно ст.233 КЗпП України. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 17.07.1991 року по 30.03.1998 року працював у державному підприємстві «Красноармійськвугілля» на шахті ім.Димитрова у якості прохідника 5 розряду підземного з повним робочим днем під землею, був звільнений з підприємства за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копіями записів з трудової книжки (а.с.4-5). 15.02.1996 року при виконанні трудових обовязків з [PERSON] стався нещасний випадок у шахті, внаслідок чого він був травмований у частині потиличної області шматком породи, що випав з крівлі, про що було складено акт за формою Н-1 від 17.02.1996 року № 31, у якому зазначено, що позивач знаходився на лікарняному з 16.02.1996 року по 17.03.1996 року з діагнозом: струс головного мозку, забита рана голови та те, що причиною нещасного випадку стало: неякісна обробка боків виробітки. У п.13 акту зафіксовано, що [PERSON] порушив законодавство про охорону праці, зокрема, п.1.7. Інструкції про охорону праці… (а.с. 6-7). Згідно за випискою із акту огляду во ЛТЕК від 20.12.1994 року позивачу за наслідками виробничої травми від 28.11.1986 року вперше встановлено 20% втрати професійної працездатності без групи інвалідності строком до 20.12.1996 року та без будь-яких протипоказань і рекомендацій. Згідно за випискою із акту огляду МСЕК від 07.08.1996 року позивачу за наслідками виробничої травми від 15.02.1996 року вперше встановлено 25% втрати працездатності без групи інвалідності строком до 07.08.1997 року та без будь-яких протипоказань і рекомендацій. При черговому огляду МСЕК 17.12.2012 року позивачу було встановлено за сукупністю 65% втрати працездатності: по травмі 1996 року 15% та по травмі 2012 року 50% та надано третю групу інвалідності строком до 01.01.2015 року, з рекомендаціями продовжувати лікування, нагляд у психіатра, невролога, травматолога (а.с.8). За постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Димитров Донецької області від 17.01.2013 року позивачу [PERSON] призначені щомісячні страхові виплати через стійку втрату ним професійної працездатності 65 % у розмірі 1060,08 грн. (а.с.10). Статтею 46 Конституції України передбачено, що право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов,язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно за ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов,язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Згідно за ч.1 ст.9 Закону України Про охорону праці в редакції від 21.11.2002 року відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров,я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року. Відповідно за ст.ст.13, 21, 28 Закону № 1105-ХIV при настанні страхового випадку, а саме ушкодження здоров,я на виробництві, потерпілий застрахована особа - має право на різні види відшкодування шкоди у тому числі і на відшкодування моральної шкоди за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином, на час трапляння нещасного випадку між сторонами існували трудові відносини, які регулюються Кодексом законів про працю України. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ч.4 цієї ж статті власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Виходячи з вимог ст.153 КЗпП України, яка покладає на власника обов,язок створювати працівникові безпечні умови праці, вина власника полягає у невиконанні такого обов,язку. Отже, саме підприємство повинно було створити умови, які б унеможливлювали настання нещасного випадку. ДП «Красноармійськвугілля» не були забезпечені в повній мірі безпечні умови праці позивача, а тому відповідач має нести перед ним відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди згідно до норм Кодексу законів про працю України та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, (далі за текстом Правила), які діяли на час виникнення спірних правовідносин, який суд повязує з датою встановлення медико-експертною комісією втрати позивачем професійної працездатності у звязку з виробничою травмою. Суд вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у звязку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманої на виробництві травми, а висновок МСЕК від 07.08.1996 року підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоровю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, та наявність прямого причинного зв'язку між трудовим каліцтвом та порушенням небезпечних норм при виконанні робіт. У звязку з отриманою травмою позивач зазнавав фізичну біль і психічні страждання, внаслідок чого порушилися його нормальні життєві звязки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки, знаходячись впродовж місяця на лікуванні, він не мав змоги вести повноцінний спосіб життя. Згідно за п.11 Правил ( в редакції, яка діяла на час встановлення непрацездатності позивачу) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від будь-яких виплат. На час встановлення факту непрацездатності, тобто 07.08.1996 року (результати первинного огляду у МСЕК) розмір мінімальної заробітної плати складав 1500000 карбованців. 200 мінімальних заробітних плат дорівнює 30000000 карбованців, тобто 3000 гривен. Отже, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості зазнаваних позивачем страждань, його стану здоровя, розміру і строкового характеру втрати працездатності, а саме того, що позивач у віці 26 років втратив 25% своєї працездатності, після отриманої травми продовжував працювати за спеціальністю, що і раніше, ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування отриманих моральних страждань.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд не приймає позицію представника позивача з приводу того, що суд повинен виходити при прийнятті рішення із розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на час розгляду справи, оскільки роз,яснення Пленуму Верховного Суду України з цього питання в абз.2 п.9 постанови від 31.03.1995 року № 4 було надано в редакції згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року, тобто на час, коли вищенаведені Правила вже втратили чинність. Суд вважає, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду, і також не приймає до уваги позицію представника відповідача з цього приводу. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду відповідно до ст.233 КЗпП України. Однак, до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 1963 року позовна давність, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК України не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в доход держави судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп. На підставі ст.ст.153, 233 КЗпП України, Закону України «Про охорону праці», ст.ст.13, 21, 25, 28, 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472,

Outcome: partial